МАТЕРІАЛИ
обласного круглого столу

«НАЦІОНАЛЬНА АКАДЕМІЯ НАУК УКРАЇНИ  1918-2018 рр.:
 ЗВЕРШЕННЯ ТА ПЕРСПЕКТИВИ»

1 листопада 2018 року

Рекомендовано до друку вченою радою
КЗ Сумський обласний інститут післядипломної педагогічної освіти
(протокол № 12  від 28  листопада 2018 року)

Рецензенти:
Ю.О. Нікітін  –      ректор  КЗ СОІППО, д.істор.н., професор  кафедри 
                                  соціально-гуманітарної освіти
Н.С.Юрченко  –      директор Сумського обласного художнього музею 
ім. Н.Онацького

Редактори: 
С.В. Драновська  – к.істор.н., ст. викладач кафедри соціально-гуманітарної 
                                  освіти  КЗ СОІППО
Л.М. Чхайло    –     ст. викладач кафедри соціально-гуманітарної освіти
                                  КЗ СОІППО

Національна академія наук України 1918-2018 рр.: звершення та перспективи: матеріали обласної круглого столу, 1 листопада 2018 року / Редактори С.В.Драновська, Л.М.Чхайло. Електронне  видання – Суми : КЗ СОІППО, 2018. – 148с.  

У збірнику представлені статті, тези доповідей учасників обласного круглого столу «Національна академія наук України 1918-2018 рр.:  звершення та перспективи»,  який відбувся  1 листопада 2018 року на базі Сумського обласного художнього музею імені Н. Онацького.
Адресовано учням, освітянам, науковцям, представникам і активістам громадських організацій області.

Організатори круглого столу не завжди поділяють думку учасників. Усі матеріали подаються в авторській редакції.

ЗМІСТ
Авраменко Людмила Миколаївна 
МИКОЛА АМОСОВ – ВЕЛИКИЙ УКРАЇНЕЦЬ УСІХ ЧАСІВ……….…………6

Ареф’єва Галина Володимирівна
РОЛЬ АКАДЕМІЇ НАУК У СТАНОВЛЕННІ МУЗЕЙНОЇ 
СПРАВИ В УКРАЇНІ……………………………………………………………....10

Ахмедзянова Тетяна Яківна
М.П. Василенко – фундатор Української академії наук………15

Бабенко Валентина Дмитрівна
ШАПОВАЛ ЮРІЙ ІВАНОВИЧ – ФУНДАТОР
ІСТОРИЧНОЇ НАУКИ В УКРАЇНІ……………………………………………….20

Гармаш Людмила Олександрівна
МИХАЙЛО  ЯКОВИЧ РУДИНСЬКИЙ – ПАТРІАРХ 
ВІТЧИЗНЯНОЇ АРХЕОЛОГІЇ…………………………………………………….24

Горян Тетяна Валеріївна
НАУКОВО-ДОСЛІДНА РОБОТА В СИСТЕМІ НАЦІОНАЛЬНО – КУЛЬТУРНОГО БУДІВНИЦТВА 1917-1920 Р.Р………………………………..28

Гумен Світлана Федорівна
«УКРАЇНСЬКИЙ СТИЛЬ» ГЕОРГІЯ НАРБУТА………………………………..35

Драновська Світлана Вікторівна 
РЕАЛІЗАЦІЯ МІЖПРЕДМЕТНИХ ЗВ’ЯЗКІВ ТА УРОКАХ 
ІСТОРІЇ УКРАЇНИ ТА МИСТЕЦТВА В УМОВАХ
ТРАНСФОРМАЦІЇ ОСВІТНЬОГО ПРОСТОРУ………………………………...43

Дудко Наталія Василівна
ЛІНГВОДИДАКТИЧНА СПАДЩИНА  ЧЛЕНА-КОРЕСПОНДЕНТА
НАПН УКРАЇНИ, ПРОФЕСОРА О.М. БІЛЯЄВА……………………………….46

Жаботинська Лариса Валеріївна
ЗАЛОГА В.О. – ВІДОМИЙ ВЧЕНИЙ У МАШИНОБУДІВНІЙ ГАЛУЗІ, СПЕЦІАЛІСТ В ОБЛАСТІ ТЕОРІЇ РІЗАННЯ ТА МОДЕЛЮВАННЯ
РОБОЧИХ ПРОЦЕСІВ ВИСОКИХ ТЕХНОЛОГІЙ……………………………..49

Здоровцова Юлія Іванівна
ІВАН КРИП’ЯКЕВИЧ: ЖИТТЯ ЗАДЛЯ НАУКИ, НАЦІЇ,
ДЕРЖАВИ…………………………………………………………………………..52

Калашник Тетяна Олексіївна
ОЛЕКСАНДР БОГОМОЛЕЦЬ: ПОГЛЯД ІЗ 
СЬОГОДЕННЯ В МИНУЛЕ……………………………………………………….55

Капленко Алла  Олександрівна
М.П.БАЖАН ‒ ПОЕТ, НАУКОВЕЦЬ-ЕНЦИКЛОПЕДИСТ, 
ПЕРЕКЛАДАЧ, ЛІТЕРАТУРОЗНАВЕЦЬ………………………………………..59
Капленко Аліна Володимирівна
ЮРІЙ ОЛЕКСІЙОВИЧ МИТРОПОЛЬСЬКИЙ – ВИДАТНИЙ 
УКРАЇНСЬКИЙ МАТЕМАТИК ТА МЕХАНІК…………………………………63

Кириченко Ганна Іванівна
ЄВГЕН І БОРИС ПАТОНИ - ЕСТАФЕТА УКРАЇНСЬКОЇ НАУКИ 
ЧЕРЕЗ ТРИ СТОЛІТТЯ……………………………………………………………67

Кириченко Олександр Вікторович
АГАТАНГЕЛ КРИМСЬКИЙ: ЛЮДИНА, НАУКОВЕЦЬ, ПАТРІОТ……….….71

Киричок Сніжана Генріхівна
РОЛЬ ВИЗНАЧНИХ ОСОБИСТОСТЕЙ У СТАНОВЛЕННІ ФУНДАМЕНТАЛЬНОЇ НАУКИ В УКРАЇНІ……………………………………75
	
Колесник Оксана Володимирівна
РОЛЬ ВИКЛАДАЧА У ФОРМУВАННІ ГРОМАДЯНСЬКОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ УЧНІВСЬКОЇ МОЛОДІ …………………………………..80

Кривонос Світлана Іванівна
ІСТОРІЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ АКАДЕМІЇ НАУК УКРАЇНИ: 
ЗДОБУТКИ І ВТРАТИ…………………………………………….….…………....84

Кузнецова Лариса Миколаївна
РОЛЬ Л.А.БУЛАХОВСЬКОГО У СТАНОВЛЕННІ 
УКРАЇНСЬКОГО МОВОЗНАВАСТВА………………………………………......87

Кушніренко Ольга Вікторівна
АГАТАНГЕЛ КРИМСЬКИЙ  – ВИДАТНИЙ ПРОСВІТИТЕЛЬ
ЗІ СВІТОВИМ ІМ’ЯМ…………………………………………………………….89

Лихацька Марина Володимирівна
ПОСТАТЬ ПАВЛА СКОРОПАДСЬКОГО В СТАНОВЛЕННІ 
УКРАЇНСЬКОЇ  НАУКОВОЇ ДУМКИ…………………………………………..94

Мордвяник Валентина Володимирівна
МИСТЕЦЬКА СПАДЩИНА І. КАВАЛЕРІДЗЕ: ПАМ’ЯТНИК    
Т. ШЕВЧЕНКОВІ В РОМНАХ…………………………………………………....98

Оліхненко Оксана Володимирівна
СТЕПАН ТИМОШЕНКО – БАТЬКО ТЕОРЕТИЧНОЇ МЕХАНІКИ………….101

Пшеничний Сергій Анатолійович
ВУАН ЗА ГЕТЬМАНАТУ ПАВЛА СКОРОПАДСЬКОГО:
ПЕРСПЕКТИВИ РОЗВИТКУ……………………………………………………104

П'ятаченко Юрій Васильович
100-РІЧЧЯ ПЕРШОГО УКРАЇНСЬКОГО ПРАВОПИСУ
ТА РОЛЬ ІВАНА ОГІЄНКА У ЙОГО СТВОРЕННІ……………………….......107

Самохіна Наталія Анатоліївна
ПРОСВІТНИЦЬКА ДІЯЛЬНІСТЬ СОФІЇ ФЕДОРІВНИ РУСОВОЇ………....115

Свідлов Юрій Іванович, Штика Олександр Павлович
М. МИХАЛЬЧЕНКО – ВИДАТНИЙ УКРАЇНСЬКИЙ
ВЧЕНИЙ І ПОЛІТИК………………………………………………………….….118

Сема Вікторія Миколаївна
МИХАЙЛО ГРУШЕВСЬКИЙ ТА АКАДЕМІЯ НАУК: 
БОРОТЬБА ЗА ЛІДЕРСТВО (1924-1928 РР.)…………………………………...122

Сидоренко Ірина Валеріївна
ЗАСНОВНИКИ ПСИХОФІЗІОЛОГІЇ ТА ЇЇ СТАНОВЛЕННЯ 
ЯК НАУКИ В УКРАЇНІ…………………………………………………………..124

Стукалова Тетяна Георгіївна
ГРОМАДЯНСЬКА ОСВІТА ЯК ФАКТОР РОЗВИТКУ 
ГРОМАДЯНСЬКОГО СУСПІЛЬСТВА В УКРАЇНІ………………………...…128

Третьякова Олена Василівна
ПРИСВЯТИВ ЖИТТЯ ВІТЧИЗНІ……………………………………………….132

Філіпов Володимир Федорович
Б.Є.ПАТОН- 99 РОКІВ НА СЛУЖБІ УКРАЇНСЬКОГО НАРОДУ…………...134

Чхайло Людмила Михайлівна
ЛЕОНІД АРСЕНІЙОВИЧ БУЛАХОВСЬКИЙ
(ДО 130-РІЧЧЯ ВІД ДНЯ НАРОДЖЕННЯ МОВОЗНАВЦЯ
ХХ СТОЛІТТЯ)…………………………………………………………………...139

Шевченко Світлана Миколаївна
ДМИТРО ЯВОРНИЦЬКИЙ - ЛІТОПИСЕЦЬ ІСТОРІЇ КОЗАЦТВА………….144

Авраменко Людмила Миколаївна,
вчитель історії та правознавства
Чорноплатівського навчально-виховного  комплексу
«Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів – дошкільний навчальний заклад»
Конотопської районної ради Сумської області

МИКОЛА АМОСОВ – ВЕЛИКИЙ УКРАЇНЕЦЬ УСІХ ЧАСІВ
Якщо Гіппократ ‒ Бог, то Микола Амосов ‒ Ісус 20-го століття" ‒ так відгукуються про уславленого українця користувачі Інтернету, підкреслюючи, що "академік людських сердець" повернув з того світу десятки тисяч людей. Досі багато людей моляться на нього, вірять, як Богу, а їх подяка невичерпна і через роки після смерті видатного лікаря минулого століття.
Реальна біографія Миколи Михайловича давала всі підстави для того «міфу про Амосова», що розповсюджувався в різних суспільних прошарках. Уродженець вологодського села (рік народження ‒ той самий знаменитий 1913, з яким так любили все порівнювати в колишньому СРСР), він закінчив перед війною Архангельський медінститут. Попри вроджену серцеву хворобу, пройшов шлях фронтового хірурга, за що й був нагороджений трьома бойовими орденами. По війні дуже швидко захистив кандидатську й докторську дисертації. В 1952 році переїхав до Києва, де створив знамениту клініку серцевої хірургії, відому в народі як «інститут Амосова».
Паралельно з кінця п’ятдесятих років він захопився й щойно дозволеною кібернетикою, і протягом майже трьох десятиліть очолював в Інституті кібернетики відділ, що здійснював роботи з штучного інтелекту й соціального моделювання (тут наукові інтереси М. Амосова повністю збіглися з зацікавленнями іншого напівлегендарного науковця, керівника інституту академіка В. Глушкова).
Популярності М. Амосова в колах інтелігенції (а вони були не такими й вузькими ‒ лише в системі АН УРСР працювали сотні тисяч людей) сприяла чи не насамперед його літературна та публіцистична діяльність. Говорю так, бо його беззаперечний моральний і науковий авторитет могло відчути лише значно вужче коло людей, безпосередньо пов’язаних з М. Амосовим спільною роботою, чи особистим знайомством. Але ж відомість ученого далеко переросла ці межі.
Як публіцист, академік М. Амосов палко доводив необхідність створення моделі розумного керування суспільством. Таке завдання з появою перших «БЗСМ» ‒ «великих електронно-обчислювальних машин» ‒ здавалося цілком досяжним. Саме над ним працює симпатичний молодий Саша ‒ один з центральних героїв першої повісті М. Амосова «Думки й серце», яка з’явилася друком 1964 року, і журнал з якою зачитували до дірок.
Ставлення влади до намагань ученого було значно складнішим. Хоча сам М. Амосов, попри свою нарочиту позапартійність і відстороненість від офіційної ура-фразеології, ніколи не дозволяв собі надміру гострих заяв, більше того, декларував, що: «соціалізм має свої безсумнісні переваги, оскільки робота на конкретного хазяїна принижує, а на суспільство ‒ підносить» ‒ влада розуміла: якщо академікам Амосову й Глушкову справді пощастить змоделювати все на своїх машинах, то потреба в райкомах, обкомах та ЦК, як носіях Вищої Мудрості, відпаде сама собою. Тому ці роботи, хоча й толерувалися (на різних етапах вони могли мати суттєве прикладне значення), ніколи не підносилися офіційно так, як здобутки атомників чи «підкорювачів космосу». А на певному етапі, коли В. Глушков наблизився до створення системи, яка могла б перебрати функції тодішнього Держплану, їх і просто загальмували.
Ще одним і, напевно, найголовнішим складником «міфу про М. Амосова» став його спосіб життя. Нагадаємо: протягом багатьох років його день починався о 6-й ранку з обов’язкового бігу підтюпцем на 2,5 кілометри. Далі йшла інтенсивна півгодинна гімнастика. Про ці амосовські пробіжки і вправи знали всі, говорячи про них хто із захватом, хто ‒ із заздрістю, а хто і зі скепсисом. Проте саме такий спосіб життя й дозволив, очевидно, людині не надто міцного здоров’я, якій довелося, зрештою, вшити кардіостимулятор, підтимувати протягом багатьох років добру фізичну форму, і витримувати наднавантаження багатогодинних операцій аж до вісімдесятирічного віку [3].
Микола Михайлович був схильний до самоаналізу, і не лише у випадках прикрих хірургічних невдач. Як ніхто інший, він трагічно переживав смерті пацієнтів на фоні часто неймовірних дерзань в ім’я життя, проте знов і знов ставав до операційного столу. За словами дослідника його пошуків і творчості І. Трахтенберга, жив «експериментальним життям». Належав до надзвичайно здібних від природи постатей, до розряду непідробних інтелектуальних зірок, проте й особистостей невтомної працьовитості. Хірургічний Гарвард він знайшов на війні, коли, в ім’я життів поранених солдатів, в польовому амосівському шпиталі була потрібна його смілива оперативна винахідливість, свої доповнення до, здавалося б, немислимих канонів. Винахідником, і при цьому доволі часто справжнім першопрохідцем, а інколи й самоуком, Микола Михайлович залишався й у всі подальші часи. Проте завжди і скрізь його вела вперед сумлінність. Навіть у фразі: «Написати свою історію! Для самовираження! Але ‒ замало таланту».
Перша операція при мітральному стенозі ‒ комісуротомія, розширення пальцем зрощених стулок. Для цього потрібно увійти до лівого передсердя. Оперував: місцева анестезія, як у Вишневського. Щойно ввів палець у мітральний отвір, як хворий знепритомнів і почав вмирати. Швидко розширив зрощені стулки й, на щастя, ‒  вдалося оживити.
Але ‒ нахвилювався! Помре перший хворий ‒ і все, інші не підуть… Ні, улюблена місцева анестезія для серця не підійде! Потрібний інтратрахеальний наркоз: з апарату, через трубку в трахеї, зі штучним диханням».
Нове, абсолютно нове... Довелося самому опановувати анестезіологію, вводити трубки, навчати цього помічників. Але потрібні були і тактика і стратегія. І ось послідував радикальний для нового підходу крок: установа, під керівництвом М. Амосова, у складі Інституту удосконалення лікарів кафедри торакальної хірургії та анестезіології, першої в Радянському Союзі. Почалися операції і при вроджених вадах серця у дітей, частіше з накладенням судинних співусть довкола вади. «Операція, що полегшує стан, не радикальна», ‒ пише Амосов. Не було досконалого дефібрилятора, довелося опановувати й зондування серця». А трохи пізніше М. Амосов повідомив про досвід вдалих імплантацій напівкульових протезів клапанів серця хворим з невеликим лівим шлуночком, коли не вдавалося вшити кульові протези.
І це також стало його унікальним досягненням, а згодом робочий варіант експериментальної моделі був переданий для розробки до дослідно-конструкторського бюро Кірово-Чепецького хімічного заводу, і незабаром почався випуск серійних моделей, які стали незамінними у всьому СРСР. А деякі медики говорили, що "амосовський" "МКЧ-27" за своїми можливостями перевершував американський аналог.
Крім того, геніальному вченому належать численні роботи з геронтології, проблем штучного інтелекту, раціональної організації суспільного життя (соціальної інженерії). Багато його праці виходили окремими книгами мільйонними тиражами, які моментально зникали з книжкових полиць. Особливо ті, які були присвячені питанням продовження життя, адже в них Микола Михайлович описував експеримент по омолодженню, який ставив на собі.
У 1999 році М. М. Амосов отримав найвищу нагороду Міжнародного Академічного Рейтингу "Золота Фортуна" ‒ одну з найкоштовніших у світі, що представляє собою статую богині Фортуни, виконану зі срібла 999,9 проби вагою майже 4 кг!
Легенда світової медицини свого часу керував кафедрою в Київському медичному інституті, відділом біоенергетики Інституту кібернетики Академії наук України, займав посаду заступника директора з науки Київського науково-дослідного інституту туберкульозу та грудної хірургії і одночасно очолював кафедру грудної хірургії Інституту удосконалення лікарів. Також був директором Інституту серцево-судинної хірургії.
Цікаво, що вчений був і депутатом Верховної Ради СРСР, хоча і не прагнув, за його словами, "засідати". Проте на цьому терені, як і в медицині, українець допоміг багатьом людям, які приходили до нього з проханнями про допомогу, від дрібних життєвих проблем до квартирних питань.
- Моя совість перед виборцями чиста: не обіцяв, не брехав, комунiстiв не славив. Те ж стосується і хворих: ніколи нічого не брав, і навіть у вестибюлі висіло розпорядження: "Прошу не робити подарункiв персоналу, крім квітів", ‒говорив Микола Михайлович [1].
Говорячи про інші досягнення Амосова, важко повірити, що ще в середині минулого століття він разом з однодумцями сформував, розробив і успішно реалізував цілий ряд революційних напрямків в медицині і соціології, що стали величезним проривом для науки в цілому. За своєю значимістю це можна порівняти з появою перших ЕОМ або мобільних телефонів, запуском космічних кораблів (ракетоносіїв), виходом у відкритий космос людини.
Це такі напрямки, як:
регулюючі системи організму ‒ від хімії крові, через ендокринну і нервову системи, до кори мозку;
механізми розуму і штучний інтелект;
психологія і моделі особистості;
соціологія і моделі суспільства;
глобальні проблеми людства.
За всіма напрямками були створені спеціальні групи вчених, проводилися дослідження, створювалися комп'ютерні моделі, писалися статті. Захищено два десятки дисертацій, видано п'ять монографій і безліч брошур.
Варто сказати, що саме Амосов розробив нові підходи до резекції легенів ‒ при абсцесах, раку і туберкульозі. Такі операції в Радянському Союзі до нього ніхто не робив. Цікавий факт: в листопаді 1951 року він робив доповідь про свої результати в Київському інституті туберкульозу та грудної хірургії. Директор інституту А. С. Мамолат був настільки вражений його виступом, що відразу ж запропонував Амосову очолити клініку грудної хірургії.
При цьому в життя великий учений був настільки скромною людиною, що дозволяв собою керувати. Ось що згадує про Миколу Амосова І. К. Мельников:
"Був Амосов дуже простою людиною ‒ без будь-якого апломбу і зарозумілості. Коли я працював лікарем і не знав ще в обличчя Амосова, одного разу, вийшовши з корпусу з медичними журналами, наказав йому, коли він скромно стояв біля корпусу, віднести ці журнали в адміністрацію санаторію. Амосов мовчки взяв ці журнали і так само мовчки відніс їх за призначенням. На наступний день на нараді у головного лікаря, де був присутній і я, і Амосов, Микола Михайлович, як би між іншим, зауважив: "А мене, професора, тут вже зробили кур'єром".
Разом з тим М. Амосов був досить принциповою людиною, і не тільки по відношенню до професії або побутових речей, а й соціальних, політичних питань. За його словами:
“Соціалізм визнавав, але до комуністичного начальства ставився погано і в армії служити не хотів. Можливо, вплинув гіркий досвід сім'ї, оскільки в таборах загинули брат і сестра мами” [2].
Ім'я Миколи Амосова назавжди відображене в історії світової медицини як найбільшого ученого і лікаря, що зробив ряд дивовижних відкриттів і вивів медицину на якісно новий рівень, врятував десятки тисяч життів і переміг старість. І сьогодні його розробки і теорії не втрачають своєї актуальності, на їх основі нове покоління вчених продовжує плідно працювати над амосовськими ідеями довголіття людини і гармонійного життя суспільства в цілому.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Віленський Ю. Микола АМОСОВ: шлях до серця // день. ‒ 2014. ‒  № 228. ‒ Режим доступу до журн.: https://day.kyiv.ua/uk/article/cuspilstvo/mykola-amosov-shlyah-do-sercya 
2.	Герої України: Амосов Микола Михайлович. – Режим доступу до збірника: http://heroes.profi-forex.org/ua/amosov-mikola-mihajlovich 
3.	Стріха Максим «Київський» Фауст на зламі сторіч (Микола Амосов)// Герої та знаменитості в українській культурі / Ред. О. Гриценко. ‒ К.: УЦКД, ‒ 1999. ‒ С. 249-256. – Режим доступу до збірника: http://litopys.org. ua /heroes/hero10.htm.

Ареф’єва Галина Володимирівна,
мистецтвознавець, заступник директора 
з наукової роботи Сумського  обласного 
художнього музею ім. Никанора Онацького

РОЛЬ АКАДЕМІЇ НАУК У СТАНОВЛЕННІ МУЗЕЙНОЇ СПРАВИ В УКРАЇНІ
	Актуальність цієї розвідки обумовлена відсутністю в українській історіографії праці, присвяченій ролі академічної науки на початковій стадії розбудови музейної галузі в Україні.
Метою дослідження є на матеріалах збірника «Український музей» (1927) та аналітичної праці В. В. Дубровського «Музеї на Україні» (1929) простежити зв’язок між процесами, які відбувалися в музейній сфері від перших років її організації з «погромом науки» [2] на початку 1930-х рр. – як наслідок  неприхованого протистояння тогочасної наукової спільноти технологіям політизації соціуму.
Джерельна база обмежена невеликою кількістю досліджень сучасними науковцями теми становлення музейної галузі, серед них заслуговують на увагу розробки Р. Маньковської, В. Кушніра, Я. Гуменюк, а також окремих музейних науковців Харкова, Києва, Чернігова. Найбільш інформативними є праці              С. І. Білоконя, який першим оприлюднив значну частину історичних документів та відкрив широкому загалу правдиві біографії видатних діячів української культури – подвижників українського музейництва: М. Біляшівського, Ф. Ернста, К. Мощенка, Д. Щербаківського, Ф. Шміта, С. Таранушенка, М. Макаренка, М. Рудинського, Н. Онацького, Є. Спаської, П. Курінного, ін.
 Щодо матеріалів про Сумський художній музей та його першого директора Никанора Онацького, то тут наводяться факти з документів архівів Служби Безпеки України (СБУ) по Полтавській обл., Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України (ЦДАВОВ України), родинного архіву Онацьких (місце збереження – Сумський обласний художній музей ім. Никанора Онацького, група – меморіальний фонд, «МФ» СХМ).
Унікальні академічні видання «Український музей» (1927) та «Музеї на Україні» (1929) В. В. Дубровського відносяться до тих, що за «…доби Розстріляного відродження були приречені на нищення…, окремі примірники могли зберегтись лише у спецфонді, де дозволяли тримати не більше двох примірників, та у приватних збірках тих бібліофілів, хто був мужній» [1]. 
В «Українському музеї» вміщено роботи відомих українських науковців-музейників першої половини XX ст. та хроніки життя музеїв країни середини 1920-х рр. До збірника також увійшли матеріали про музеї тогочасної Сумщини, які надали їх керівники: Н. Онацький (Сумський художньо-історичний музей), М. Вайнштейн (про Конотопський округовий і Чернігівський державний музеї). Інформацію на ім’я Ф.Ернста надсилав також директор Роменського краєзнавчого музею М. Семенчик, але її планували помістити у наступних збірниках. 
У 2010 р. здійснено  репринтне перевидання, до якого С. І. Білоконь додав вступну статтю.
Для сучасних дослідників у цьому збірнику є дві надзвичайно важливі публікації: «Журнал Засідання Комісії для з’ясування моментів розходження Головполітосвіти й Головнауки в поглядах на організацію музейної мережі та музейної політики в УСРР» та «Резолюція президії Укрнауки про музейну справу в УСРР». Ці документи висвітлюють головні проблеми, які виникли на початковій стадії розбудови музейної галузі в Україні та продовжили своє існувати до 1939.
Однією з особливостей тогочасної музейної справи було те, що організація закладів відбувалася на тлі підвищеної уваги до проблеми охорони пам’яток, як окрему сферу музеї почали розглядати після 1925 р. Таким чином, від 1918 р. виокремилися дві проблеми: адміністративного підпорядкування музейних закладів і відсутність стратегії їх розвитку.
Формально музеї знаходилися в підпорядкуванні наркомату освіти (НКО), у структурі якого ними опікувалися кілька різних департаментів: Головмузей (1921) мав три відділи – реєстрації й охорони пам’яток старовини, науковий і музейний, до функцій Головполітосвіти входила музейна експозиційно-виставкова робота, Головпрофосвіта відповідала за музейну науку, після 1925 року цю структуру реорганізовано в Укрнауку НКО. Музейні заклади опинилися в підпорядкуванні різних адміністративних органів. 
Пам’яткоохоронні комісії, терміново засновані по всій країні, разом з місцевими адміністраціями мали право вирішувати долю культурних цінностей, що надходили з поруйнованих садиб і маєтків. У тих випадках, коли на місцях не створювалися музеї, зібрані культурні цінності відправлялися до єдиного державного музейного фонду, який з 1918 р. існував у Харкові.
Реально інтелектуальну еліту тих років об’єднала Всеукраїнська Академія наук (1918), з червня 1921 р. – Всеукраїнська Академія наук (ВУАН). У відповідності до нового статуту ВУАН підпорядковувалася Наркомату освіти України, до її функцій входила галузь охорони пам’яток старовини і мистецтва, частиною якої на той момент вже стала і музейна справа. До різних секцій і комітетів Академії увійшли відомі науковці – пам’яткоохоронці та музеєзнавці, вони здійснювали загальне науково-методичне керівництво музейною сферою,  займалися підготовкою музейних кадрів до ведення науково-дослідної роботи з питань музеєзнавства і популяризації музейних фондів. Фахівці Академії  розробляли загальний план мережі музейних установ України, відповідні законопроекти, інструкції і т. ін. для органів державної влади. Тогочасні музеї ставали своєрідними науковими лабораторіями, в основу діяльності яких закладався розвиток науково-дослідницького аспекту.
 На протидію академічній науці Укрполітосвітні структури від самого початку намагалися взяти музейну сферу під свій контроль: розробили програму (1922) реорганізації галузі з орієнтиром на створення мережі так званих соціальних музеїв (в Харкові – ім. Артема). У цей період і виникли перші непорозуміння між політосвітніми чиновниками і музейними науковцями. Вже від 1921 р. від Академії наук до керівництва НКО надходили доповідні, у яких йшлося про некомпетентність органів політосвіти в роботі по реорганізації музеїв, одночасно з перепрофілюванням яких, почали звільняти з роботи керівників музейних закладів, науковців, досвідчених фахівців та заміняти їх на партійних функціонерів. Перший, з ким розправились, звільнивши з посади директора музею в Києві (1902-1923) без будь-яких мотивацій, був М. Біляшівський (1923) – державний діяч, видатний науковець, 
один із засновників Академії наук, голова різних академічних комісій і комітетів, невдовзі він помер. Наступними у 1924 р. стали уродженці Сумщини М. Рудинський (нар. В Охтирці) і К. Мощенко (нар. в Сумах). М. Рудинський –науковець, засновник Полтавської картинної галереї, звільнили його з посади директора Полтавського пролетарського музею як такого «как не сумевшего исполнить те задания, которые были даны Советской властью пролетарскому музею» [2]. У 1925 р. звільнили директора музею мистецтв ВУАН (сучасний музей ім. В. і Б. Ханенків), видатного уродженця Сумщини – М. Макаренка.   
У 1925 р. в Харкові відбувся перший всеукраїнський семінар (з’їзд) краєзнавців, який окреслив завдання краєзнавчого руху країни : «…природничі досліди, вивчення продуктивних сил країни…поширення краєзнавства на широкі кола населення…». Від цього року розпочався черговий процес перебудови музеїв. На той момент протистояння наукової спільноти і політичної влади досягло свого апогею, а суперечка про підпорядкування музеїв набула завуальованого політичного забарвлення.
 	У травні 1926 р. в Академії наук відбулося спеціальне засідання, на якому Укрнауку представляв найактивніший учасник дискусії Дубровський В. – керівник музейної секції Укрнауки НКО, відомий науковець, тюрколог, його підтримували музейники з різних міст України. Дубровський в ході дискусії надав визначення музею як закладу, головною функцією якого є науково-дослідна робота, одночасно піддав критиці Всеукраїнський Соціальний музей ім. Артема, представники якого на цьому засіданні підтримували Укрполітосвіту. В. Дубровський: «..вітати можна всякі щирі шукання правдивого шляху, але біда в тому, що невдалий експеримент ледве-ледве не став обов’язковим прикладом для негарної організації всіх музеїв України, як гадалося і бажалося наївним апологетам цього експерименту»[4]. У ході дискусії виступили представники «традиційних» музеїв, діяльність яких брала початок ще у дореволюційні роки:  С. Таранушенко, директор Музею мистецтв у Харкові і О. Федоровський, директор Археологічного музею у Харкові (обоє нар. в Лебедині Сумської обл.), П. Курінний (Всеукраїнське музейне містечко у Києво-Печерській Лаврі). Професор Ф. Ернст (Всеукраїнський історичний музей) гостро критикував політосвітніх чиновників за роботу з кадрами: «Кількість кваліфікованих музейних робітників України ледве сягає десяти» – стверджував він [4, 186]. Наукова музейна спільнота рішуче виступила за збереження музеїв у віданні Головнауки і за обмеження їх участі у політосвітній роботі, прибічники протилежної сторони на цьому засіданні опинилися в меншості. Проте питання підпорядкування музеїв лишилося нерозв’язаним. Через чотири місяці Колегія НКО ухвалила, що всі музеї України мають бути підпорядковані Укрнауці. Це рішення стосувалося також і працівників музейного відділу Головполітосвіти.
	Програму впорядкування та розвитку музейної мережі було викладено у резолюції президії Укрнауки, де підкреслювалося, що музеї повинні бути «…науковими установами…» і констатувалося, що «…музейна справа в УСРР досі не впорядкована за об’єктивними обставинами, що музеї виростали і оформлялися de facto…» [4, 317].
Стратегія подальшого розвитку музейної мережі, визначена у 1925-1927 роках, втілювалася в життя недовго, але, отримавши перемогу, науковці нарешті змогли приступити до видання музейного збірника, який мав вийти у світ ще у 1925 р. – до століття першого музею в Україні. І тут науковці не приховували своє протистояння політичній системі (у рік десятиліття жовтневої революції): «Зцементовані як ніколи ні до, ані після того музейники ключової позиції головного редактора владі не віддали», готуючи своє видання до друку вони самовизначилися: «Пам'яті академіка М.Біляшівського та           Д. Щербаківського присвячує цей Збірник Редакція» [2].  Д. Щербаківський, сподвижник М. Біляшівського, продовжував працювати в музеї після звільнення директора, у червні 1927 покінчив собою, це було політичне самогубство, М. Макаренко перед його труною промовив: «тебе убив чекіст» (про нового директора після М. Біляшівського). 
У 1928 р. десятиліття Академії наук не відзначали, внаслідок ревізії з «центру» почалися структурні зміни, вперше перестали виходити річні звіти,  «чистка, а точніше погром Всеукраїнської Академії Наук тривали кілька років. Почалося це зі зміни її керівництва 3 травня 1928 року» [2] . 
С. Білокінь: «…реально, очевидно, відразу після арештів когось із редакторів, а це був 1929 рік, – перший збірник «Українського музею» було попросту заборонено. Другий і дальші томи ніколи не вийшли…» [2]. За таких обставин В. Дубровський ще встиг видати брошуру «Музеї на Україні» (1929) – аналіз роботи галузі за 1928 р., яку відразу заборонили та знищили.
 	У 1930 р. С. Таранушенка звільнили з посади директора мистецького музею Харкова, заклад ліквідували. У 1933 р. по країні покотилася «друга хвиля» [3] арештів пам’яткоохоронців, музейників-науковців, академіків. Були ув’язнені С. Таранушенко, Ф. Ернст, Ф. Шміт, В. Дубровський, К. Мощенко,                  О. Нікольська, П. Жолтовський і багато інших. Одночасно вдруге було заарештовано колишнього директора двох полтавських музеїв М. Рудинського, М. Макаренка (вдруге). С. Таранушенко відбував покарання в одному таборі з В. Дубровським, Ф. Ернста стратили у 1942 р…
У тому ж 1929 р. в Сумах несподівано викликали на допит Н. Онацького з приводу його кількамісячного членства (1917) в партії українських соціалістів – революціонерів, а у 1937-му стратили як «колишнього ес-ера». 
Питання підпорядкування музеїв тривалий час залишалося відкритим, незважаючи на те, що у 1937 р. цю проблему частково врегулювали – це підтверджують документи з ЦДАВОВ України щодо підпорядкування Сумського і Лебединського художніх музеїв Управлінню в справах мистецтв Раднаркому [5]. Тільки після постанови Раднаркому «Про музеї України» (1938), у якій йшлося про «переплутані» музейні профілі і необхідність визначення системи їх підпорядкування, у березні 1939 р. ці питання були остаточно вирішені. У двох додатках до Постанови Раднаркому 1939 р.[6] надано перелік музеїв різних систем підпорядкування: НКО – 79, Управлінню в справах мистецтв – 15 музеїв України. Загальна кількість співпадає з данними роботи В. Дубровського 1929 р. 
Академія наук відіграла свою важливу роль в першу чергу в тому, що в основу різних музейних функцій було покладено наукову діяльність. Так, у 1927 р. при музеях почали діяти аспірантури: при двох Всеукраїнських – історичному та Музейному містечку, Київському Музеї мистецтв, Харківському археологічному, Дніпропетровському, Одеському, Волинському.
Щодо двох унікальних академічних видань про українські музеї та видатних подвижників цієї сфери, то наразі це єдині правдиві джерела інформації, що в одиничних екземплярах дійшли до наших часів.
С. Білокінь: «…. у видавничій справі українські музейники 1920-х років перемогли. Це був героїчний чин і велика перемога». 

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Білокінь С. І. Книжка про Київ – пам’ятка боротьби довкола правди. [Електронний ресурс]. Режим доступу до статті : http://www.s-bilokin.name/Personalia/Ernst/KyivGuide.html – Заголовок з екрану. – 15.04.18.
2.	Білокінь С. І. Перший том «Українського музею» [Електронний ресурс]. Режим доступу до статті : http://www.s-bilokin.name/Culture/UkrMuzej.html – Заголовок з екрану.
3.	Білокінь С. І. Репресії проти музейників у ряду різних типів терору. /      Білокінь С. // Музейна справа та музейна політика в Україні ХХ століття : наук. зб. за матеріалами наук.-практ. конф. до 135-річчя від дня народження М. Ф. Біляшівського та 135-річчю від дня народження Д. М. Щербаківського. – К. : ДП «НВЦ «Пріоритети», 2014. – С. 33.
4.	Український музей. – Київ, 1927. Збірник 1. – С. 179 –191. 
5.	ЦДАВОВ України ф. 166, оп. 11, спр. 415, арк. 1.
6.	ЦДАВОВ України ф. 2, оп. 7, спр. 36, арк. 103 – 107.

 Ахмедзянова Тетяна Яківна,
 учитель історії, Глухівської загальноосвітньої
 школи І-ІІІ ступенів №6 Сумської області

М.П. Василенко – фундатор Української академії наук
Велику роль в історії України кінця ХІХ – першої третини ХХ ст. необхідно відвести українським вченим-історикам. Завданням сучасної історичної науки є дослідження їх наукової та політичної діяльності. До таких постатей належить  Микола Прокопович Василенко- знаний історик, правознавець, активний учасник суспільно-політичного життя в Україні в період Української революції 1917-1921рр.. Василенко М. П. першим ініціював утворення у 1918 році Української академії наук і зробив все необхідне, щоб реалізувати цю ідею.  Його ім’я золотими літерами вписано в 100-річну історію Національної академії наук України й української історичної та юридичної наукової думки.
А починалося все з села Есмань (Глухівського повіту Чернігівської губернії, нині селище Червоне Глухівського району, Сумської області).  2(14) лютого 1866 року в родині дрібного службовця (козацького походження) Прокопа Івановича Василенка та Тетяни Дмитрівни, народився хлопчик, якого назвали Миколою. На околиці Есмані та на берегах однойменної річки минали перші роки життя його дитинства в колі братів та сестер. У своїх спогадах Василенко писав, що після скасування кріпосного права не знаходилось достатньої робочої сили, щоб вчасно лагодити та утримувати греблі, тому річка міліла. До цього ще приєднувалась людська безгосподарність ‒ вирубка лісів, що оточували болото. Можливо, саме дитячі спогади про рідну річку були одним із чинників, які спонукали академіка Василенка через багато років приділяти увагу й проблемам охорони природи.
Допитливого хлопчика Миколку завжди цікавили люди, що його оточували. Есманці ‒ то були українці за своїм побутом, одягом і звичаями. Однак сусідство з російськими губерніями певним чином наносило відбиток на житті селян, особливо на мові. Поряд з українськими словами можна було почути й російські та білоруські слова. Перші паростки усвідомлення себе українцем, сином свого народу, були започатковані ще в дитинстві, хоча  повністю Микола Прокопович це збагнув уже в дорослому віці. 
Сім’я Василенків  жила дуже скромно, розмірено, навіть замкнуто. Коли Миколі  виповнилося 7 років, постало питання про  підготовку його і молодшого брата Івана до навчання у Глухівській прогімназії. З цією метою було запрошено вчителя В. Х. Веллера. Значно пізніше М. П. Василенко згадував, що саме перший вчитель заклав міцний фундамент розумової роботи.17 серпня 1875 року іспит було складено і Микола Василенко став гімназистом.
У Глухівському повіті справи  з народними школами були кепські, нижча освіта була майже відсутня. Для розв’язання проблеми нижчої освіти у середині 1870-х років у Глухові Земськими зборами було засновано чотирикласну прогімназію.  Вона утримувалася за рахунок коштів земства. Мінімальна платня за навчання становила 10 карбованців на рік. В 1875 році, внаслідок інспекторської поїздки міністра народної освіти, графа Д.Л. Толстого, який навідався й до Глухова, прогімназія почала перетворюватися на 6-класну. З земської згодом вона стала державною і в цьому значну роль відігравав її новий директор М.Ф. Лазаренко. 
Глухів – старовинне місто. У XVIII ст. воно було резиденцією кількох гетьманів, адміністративно-політичним і економічним центром Лівобережної України. Все це не могло не зацікавити вихованця, що захоплювався історією рідного краю. Невипадково, проблеми соціально-політичної та юридичної історії Гетьманщини у майбутньому посядуть, провідне місце у науковій творчості М.П. Василенка. Тихе глухівське життя зовсім не засмучувало Миколу, тому що все тут дихало історією. В прогімназії панував дух демократизму та рівності, що підтримувався директором Лазаренком і це було доброю школою для гімназистів. Ці роки так відбилися у пам’яті Миколи Прокоповича, що саме життя потім не раз нагадувало про них. Адже з багатьма  гімназистами, з якими він спілкувався під час навчання в прогімназії, зустрічатиметься на життєвих шляхах досить часто. Наприклад, з відомим професором економіки В.А. Косинським Василенко зустрівся знову в 1909 році, коли той переїхав з Одеси до Києва на посаду професора політекономії Політехнічного інституту. З Косинським В.А. Василенка М. П. об’єднували погляди на розвиток суспільно-політичного життя. Ще один гімназійний товариш ‒ Ф.З. Омельченко, який став одним з провідних київських вчених бактеріологів. Після встановлення Радянської влади був ректором Ветеринарного інституту, а потім очолив Мікробіологічний інститут.
Отже, без перебільшення можна сказати, що дуже скромна Глухівська прогімназія стала тією колискою, з якої вийшло чимало відомих українських вчених та політиків. 
Після закінчення 6-класної прогімназії в Глухові (нині 2-й корпус Глухівського Національного педагогічного університету ім. О. Довженка) та дворічного навчання у Полтавській гімназії вступив до Дерптського (Тартуського) університету, де навчався на історико-філологічному факультеті(1885-1890 рр.). Спочатку Микола вирішив присвятити своє життя медицині. Мріяв навіть про Московський університет, але цей вибір був значною мірою не продуманий. Найбільший вплив на становлення особистості майбутнього вченого мав видатний російський історик Олександр Густавович Брикнер (1834-1896), від якого він перейняв стиль ґрунтовного, систематичного та глибокого аналізу історіографії досліджуваних проблем. Під час навчання у Дерпті у спогадах він писав, що любив українську народну пісню, літературу українською мовою, але не усвідомлював своєї причетності до українського народу. П’ять років навчання змінили його ставлення, тому що щодня йому подавав приклад нечисленний і мужній народ естонців, які успішно протистояли спочатку онімечуванню, а потім і русифікації. Це наводило на роздуми та підштовхувало до дій. У лютому 1887 р. студенти організували вечір пам’яті Т.Г. Шевченка, на якому Микола виступив з рефератом про життя Кобзаря. Водночас з вивченням історії Василенко М. П. приділяв велику увагу  і державно-правовим питанням.
Вирішивши присвятити своє життя служінню своєму народові, майбутній академік вдосконалює свої фахові вміння, продовжив з 1890 р. навчання у студії у Київському університеті. Микола Прокопович відвідує лекції професорів В.Б. Антоновича (історії козаччини) та М.Ф. Владимирського-Буданова (з історії руського права) та інших вчених. Офіційно він не був зарахований штатним стипендіатом Київського університету. Василенко бере участь у практичних заняттях, присвячених договорам  та аналізу положень «Руської правди». У цей час він знайомиться з видатним дослідником української старовини О.М. Лазаревським, який допоміг Миколі Василенку в наукових пошуках і увів до кола тогочасної демократичної інтелігенції.
М. П. Василенко дуже багато працював у різних архівах, збираючи не тільки матеріали для своєї дисертації, але й висловлював пропозиції з приводу удосконалення архівної справи загалом на Україні. Їх було викладено в роботі «До питання про децентралізацію історичних архівів: доля Румянцевського Опису Малоросії», опублікованій у грудневому номері «Київської старини» за 1892 р., у статті підкреслюється нагальна необхідність зосередження історичних архівів у великих містах. Він висловлював думку про доцільність зосередження усіх матеріалів з історії України в Києві, з історії Новоросії ‒ в Одесі, і так далі за регіональним принципом. Був іще один аспект, пов’язаний з охороною архівів – саме в Києві була найкраща можливість поставити архівну справу під пильний контроль громадськості. Адже нерідкими були випадки, коли найцінніші документи, старожитності та реліквії вивозилися до Росії. Молодий вчений прагне вберегти від відвертого грабунку те, що ще залишилося. М.П. Василенко залучився до діяльності «Старої громади» – української культурно-просвітницької організації, до якої у різні часи входили В.Б. Антонович, М.П. Драгоманов, О.Ф. Кістяківський, О.О. Русов та інші відомі українські діячі. Саме в друкованому органі «Старої громади» – журналі «Киевская старина» він опублікував перші наукові статті, присвячені історії української історіографії та українського суспільного ладу, підготував велику кількість статей на замовлення видавців Енциклопедичного словника Брокгауза й Ефрона. Микола Василенко був одним із фундаторів Українського Наукового Товариства, майже сорок років очолював історичне товариство Нестора-літописця, редагував газету «Киевские отклики». За ряд публікацій у газеті, що закликали до встановлення республіканського ладу в Росії, був засуджений до ув’язнення в одиночній камері в петербурзьких «Хрестах» на дев’ять місяців, де кожну хвилину  віддавав науковій праці. Ще до ув’язнення М. П. Василенко склав екстерном іспити на юридичний факультет Новоросійського університету(1907 р.), а восени 1910 року склав магістерські іспити у Київському університеті і в березні 1911р. отримав звання приват-доцента російської історії. Але на превеликий жаль, вченого не допустили до викладання як політично неблагонадійного, тому Василенко заробляє на життя адвокатською та літературно-науковою працею. За своїми політичними переконаннями на той час учений був послідовним прихильником автономії України у демократично перевлаштованій федеративній Росії. В 1916 році виходить одна з його найбільших праць – «Очерки по истории Западной Руси и Украины». 
Після лютневої революції 1917 року Василенко М.П. указом Тимчасового уряду був призначений попечителем Київського навчального округу, а в останні дні існування Тимчасового уряду його призначили заступником міністра освіти Росії. Іншим заступником міністра був В.І. Вернадський, з яким Микола Прокопович опрацьовував  перспективні науково-освітні проекти, а також  заснування Академії наук в Україні. З проголошенням УНР                        М.П. Василенко долучається до процесу національно-державного будівництва, його призначають членом генерального суду. В період Гетьманату він, використовуючи свої зв’язки, сформував склад першого уряду – Раду міністрів, передавши обов’язки голови уряду Ф.А. Лизогубу, а сам – міністра освіти, і за сумісництвом виконував  обов’язки міністра закордонних справ. В серпні 1918 року М.П. Василенко став Президентом новоствореного вищого судового органу – Державного Сенату України. Завдяки роботі Миколи Прокоповича та його однодумців було засновано Українську Академію Наук, Театральний інститут, Державний український архів, Національну галерею мистецтв, Українські університети в Києві та Кам’янець-Подільську, Національну бібліотеку, Національний музей – і все це відбувалося не через примусову українізацію «російськомовних» закладів, а шляхом створення нових установ. За майже шість місяців роботи міністром М.П. Василенко домігся підписання  не одного десятка законів  і наказів загальнодержавного значення, які передбачали виділення коштів на різні потреби культури та освіти.
З приходом радянської влади М.П. Василенко, відкинувши пропозиції колишніх колег по Тимчасовому уряду про виїзд за кордон, зосередився на викладацькій роботі та підтримував зв’язки з УАН. Радянська влада спочатку лояльно ставилася до вченого. 26 липня 1920 р. його обрали академіком УАН по кафедрі історії західноруського та українського права. Він був обраний і Президентом УАН (виконував ці обов’язки з липня 1921р. до лютого 1922р.), але Наркомат освіти УСРР Г. Гринько принципово не хотів затверджувати його на цій посаді,  Василенко добровільно подав у відставку, щоб не псувати стосунків Академії з владою. Загалом в Академії М.П. Василенко виконував дуже багато обов’язків: очолював Комісію для вивчення історії західноруського та українського права, Соціально-економічний відділ та Правниче товариство при ВУАН.
Через деякий час ставлення  влади до нього змінилося. У вересні 1923 р. його арештували разом з молодшим братом Костянтином за сфальсифікованою справою «Київський обласний центр дій». Їм було висунуто звинувачення в контрреволюційній діяльності та шпигунстві на користь Франції та Польщі. Василенків було засуджено до 10 років позбавлення волі, але ВУАН п’ять разів зверталася до Президії  ВУЦВК з приводу помилування. Завдяки клопотанням академічної громадськості М. Василенка через рік було помилувано, хоча за ним довго залишалося тавро «контрреволюціонера». Великого резонансу набуло опублікування ним та його учнями в 1925-1929 рр. матеріалів з історії Лівобережної України та українського права XVII-XVIII ст.. У 1929 році виданий другий том  збірника «Матеріали до історії українського права». Ці матеріали і нині мають свою наукову цінність.
Помер М.П. Василенко 3 жовтня 1935 року і тільки у 1991 році постановою пленуму Верховного суду УРСР був реабілітований. Незважаючи на всі обставини, Василенко встиг за 40 років творчої  діяльності опублікувати 500 наукових і публіцистичних праць. Він зробив вагомий внесок у розвиток української історико-правової науки.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Василенко М.П. Вибрані твори:У3-х т. Київ, 2006. Т.1. 605с.
2.	Василенко М.П. Вибрані твори:У3-х т. Київ, 2006.  Т.2. 560с.
3.	.Верестюк В., Осташко Т. Діячі Української Центральної Ради: Біографічний довідник. К.1998. 254с.
4.	Вороненко В., Кістерська Л., Матвєєва Л., Усенко І. Микола Прокопович    Василенко. К.,1991. 272с. 
5.	Гурець М. З когорти державотворців //Глухівщина. 2016.
6.	Енциклопедія сучасної України.К.,2005.Т.4.В-Вог, 109с.
7.	Глухівщина у духовному вимірі: літературно-краєзнавчий путівник. Суми: Видавництво «Лада».2015. 62с.
8.	Сумщина в іменах: Енциклопедичний довідник. Суми: Рекламно-видавниче об’єднання «АС-Медіа», Сумський державний університет, 2003. 608с.

Бабенко Валентина Дмитрівна,
вчитель історії Вільшанської загальноосвітньої
школи І-ІІІ ступенів Вільшанської сільської ради
Недригайлівського району  Сумської області

ШАПОВАЛ ЮРІЙ ІВАНОВИЧ – 
ФУНДАТОР ІСТОРИЧНОЇ НАУКИ В УКРАЇНІ
Жити без історії ‒ означає жити  без свого роду пам’яті. Без історії окремі люди,  родини і цілі народи не мають свого коріння, не мають минулого. «Археологія» історичної пам’яті досить відповідальна, оскільки з неї  починається не лише реконструкція подій минулого, а й формування самосвідомості наступних поколінь. Ті, хто забувають давнину, безумовно, її повторюють. Минувшина подібна до троянди – красива, але з колючками. Суспільство не може існувати без історичної  пам’яті.
Моя розповідь про Шаповала Юрія Івановича ‒  фундатора історичної науки в Україні ‒ нестандартного, оригінального, мислячого, широкомасштабного ерудита.    Історія залишається в Україні предметом щонайгостріших дискусій, щонайнесподіваніших відкриттів і щонаглибшого читацького зацікавлення. Юрій Шаповал – знавець її таємниць, дослідник архівів, публікатор незнаних фактів і документів, учений із міжнародним ім’ям. І водночас він – талановитий популяризатор історичних знань, автор незмінно цікавих телевізійних програм, документальних фільмів, радіопередач і газетних оповідей.
З 2006 року на Першому каналі Національної радіокомпанії України звучить передача «Мить історії». Автор і ведучий цієї програми  Юрій Шаповал. В одній із передач він повідомив, що в дитинстві часто бував в селі Вільшана Недригайлівського району в дідуся  Степана Пилиповича і бабусі Прісі Іванівні по батьковій лінії Івана Степановича. Після цього інтерес до професійного  історика зріс.
Ю́рій Іва́нович Шапова́л (нар. 30 липня 1953 р, с. Пробіжна  Чортківського району  Тернопільської області) ‒ український історик, доктор історичних наук (з 1994 р.), професор (з 2000 р.), заслужений діяч науки і техніки України (2003), академік  Української Академії політичних наук (2007), академік Академії вищої школи України (2014). З 2015 р. ‒ провідний науковий співробітник Інституту політичних і етнонаціональних досліджень ім. І.Ф.Кураса  НАН України.
Закінчив історичний факультет Київського державного університету ім. Т.Шевченка (1975 р.).
•	Аспірант Київського державного університету (1975-1978),
•	викладач Київського державного університету (1978-1984),
•	науковий співробітник Інституту історії партії при ЦК Компартії України (1984-1991),
•	вчений секретар Інституту національних відносин і політології НАН України (1991-1994),
•	завідувач відділу Інституту національних відносин і політології НАН України (1994-1997),
•	завідувач відділу Інституту української археографії і джерелознавства ім. М.Грушевського НАН України (1997-1999),
•	керівник Центру історичної політології Інституту політичних і етнонаціональних досліджень НАН України (1998-2006),
•	завідувач відділу етнополітології Інституту політичних і етнонаціональних досліджень НАН України (2006-2013),
•	директор Державної наукової установи «Енциклопедичне видавництво ім. М.Бажана» (2013-2015),
•	з 2015 працює на посаді провідного наукового співробітника Інституту політичних і етнонаціональних досліджень ім. І. Ф. Кураса НАН України.
Кар’єра його у Національній академії наук: старший науковий співробітник, доктор історичних наук, професор.
Наукові інтереси Юрія Шаповала лежать в сфері політичної історії XX ст., історії комуністичного терору і комуністичної спецслужби в Україні та в СРСР, історії голоду 1932-33 років в Україні, етнополітології, історичної персоналістики, політики історичної пам'яті, джерелознавства. В коло інтересів входить також історія Другої світової війни, історія польсько-українських і єврейсько-українських взаємин. Юрій Шаповал одним з перших в Україні розпочав вивчення і публікацію раніше засекречених документів з архівів ЧК-ҐПУ-НКВД-КҐБ і з архіву Компартії України. Упорядник і один з авторів збірників статей про «білі плями» історії України XX століття. 
Був упорядником (або співупорядником), редактором, автором статей і коментарів у важливих науково-документальних виданнях про Голодомор 1932-33 в Україні. Співупорядник і співавтор томів, які видавалися у Варшаві і Києві двома мовами.  
 Юрію Шаповалу належать публікації про О.Шумського, М.Волобуєва, М.Скрипника, М.Грушевського, С.Петлюру, П.Христюка,  С.Єфремова,  М.Слабченка,  Д.Ісаєвича,  К.Осьмака,  Д.Солов'я, Р.Шухевича, М.Матвієйка, О.Гасина, Є.Рихлика, О.Довженка, Ю.Бачинського, П.Григоренка, І.Дзюбу, Є.Ґєдройця та ін. Дослідник першим опрацював і частково надрукував матеріали справи-формуляра на М.Грушевського (1996) а також у співавторстві з професором І.Вербою підготував його біографію.
Вперше Ю.Шаповалом були надруковані матеріали справи-формуляра на М.Хвильового. Досліднику також належать публікації про керівних комуністичних діячів ‒ М.Хрущова, Л.Кагановича, О.Кириченка, Н.Кальченка, П.Шелеста, В.Щербицького, Л.Брежнєва та ін., а також про керівників комуністичної спецслужби в Україні, в першу чергу  В.Балицького, К.Карлсона, Ю.Євдокимова,  Б.Шульженка та ін. До речі, Шульженко Борис Сергійович уродженець с.Хоружівки  Недригайлівського району.
Ю.Шаповал був співініціатором, співкерівником і одним з авторів видання 6-томної «Політичної історії України», «Політичної енциклопедії України» , а також однотомника «Україна: політична історія. XX ‒ початок XXI століття Член редколегії наукового видання «Тисяча років української суспільно-політичної думки» в 9-ти тт.  За ініціативи та під керівництвом Ю.Шаповала було видано документальний збірник «Єврейські політичні партії і рухи в Україні в кінці ХІХ-ХХ століття. Документи і матеріали», колективні монографії «Етнополітична культура в Україні: реалії та виклики часу», «Культура історичної пам’яті: європейський та український досвід». 
Має понад 800 публікацій. Друкувався в Австрії, Великій Британії, Італії, Канаді, Латвії, Німеччині, Польщі, Росії, США, Франції, Чехії. Підготував до захисту 8 кандидатів наук та був науковим консультантом з підготовки 5 докторських дисертацій.  
Його книжки присвячені  злободенним проблемам нашої давнішої й зовсім недавньої історії, сповненої не лише «білих плям», а й суперечливих інтерпретацій і непростих питань, на які нелегко знайти переконливу і прийнятну для всіх відповідь. Що стоїть за феноменом Української Повстанської Армії і чому судження про неї настільки поляризовані? Чому не вичерпується інтерес до сталінської доби і який механізм помітної тут і там ресталінізації історичної свідомості? Що набула і що втратила Україна за роки, що минули від проголошення незалежності у серпні 1991 року? Чи має Україна власну політику пам’яті і чим може бути корисний досвід інших у здійснення такої політики?
На ці та багато інших питань Юрій Шаповал намагається відповісти своїми книжками. Чимало її сюжетів читаються як захопливий детектив. Історичні постаті – від Винниченка й Шульгіна, від Хвильового, Шумського до Брежнєва, до Стуса та Єльцина – постають у насиченому контексті, проникливо й ерудовано відтвореному автором.
Юрій Іванович зрушує  гігантську масу суспільно – історичних і фальшивих міфів, будить національно-історичну пам’ять. Крок за кроком, крихта за крихтою збирає розрізнені сторінки нашої  історії, збирає воєдино славний пантеон героїв українського народу. Найважче повернути до справжньої історії тих особистостей, чиї імена не влаштовували ні їх сучасників, ні нащадків, що постійно відхрещувались від всього національного. Він протягом свого життя професіонально  займається історією, має багатогранний  дослідницький хист. В своїй роботі керується словами М. Костомарова: « Найвищий  обов’язок історика полягає в тому, щоб говорити правду про свою Вітчизну»,- такого принципу повинні дотримуватися й професійні історики. Правду говорити дуже важко не лише в політиці, а й в історії [1,371].
Важливо, щоб сторінки нашої історії, якими б вони не були, ніхто не почав писати з чистовика. Наша історія – суцільний «чорновик» , списаний нерівно, часом – кров’ю,  ледь розбірливо, часом так, як би й не хотілось… Але це – наша історія і нам з нею жити,  нею гордитись і на ній учитися. А ще – порівнювати, аналізувати помилки й, по можливості, не допускати їх  в майбутньому – це виховний чинник будь-якої історії. Саме над цим  і працює видатний історик. На його переконання історія – найкращий драматург.  Зараз ми з болем усвідомлюємо, що декілька поколінь українців виховувались в брехні не знаючи  своєї історії.
Шаповал Ю.І. про роботу Національної академії  наук відмічає, що якщо  говорити про академічне коло, то тут чимало речей стимулюється  тим, що в Національній академії не відбувається жодних радикальних реформ. Час там застиг. Повний застій – заморожено багато ідей, пропозицій, векторів руху. Мені здається, що той старий сегмент  історичної  науки має одну суттєву ваду – ті люди бояться говорити, дискутувати, а я вважаю, що це тільки плюс, коли ми не боїмося висловлювати нестандартні, навіть якісь неприйняті думки [1,411].
Дякуємо Юрію Івановичу за його титанічну працю, за погляд в історію, котра розвивається. Він наділений магнетизмом  мужності, правдоборця, який усуває   історичну несправедливість. Історик оживляє минуле, робить його частиною сучасного мислення, надає життю динамізм. Його життєвим кредом є слова: «Потрібно жити і потрібно виконувати свої обов’язки.»[1,379].
Яскравий представник нової когорти істориків України  Лауреат премії імені М.  Костомарова НАН  України , Лауреат премії Служби безпеки  України, Лауреат премії ім. Івана Франка, нагороджений орденом «За заслуги 3-го ступеня», премією фундації Омеляна і Тетяни Антоновичів.
Історик постійно тримає історичну пам'ять в напрузі, в роботі над своїм відтворенням, пошуком, щоб нові покоління українців, які прийшли у це життя знали не тільки те, що їхні попередники боролися за волю, але й те, що робили з тими поколіннями українців, які не змогли свого часу цю свободу відстояти.
Україна не повинна сама для себе створювати ідеологічні рамки. Суспільство не повинно бути монологічним. Повинна бути поліфонія, потрібно чути всі голоси. Тоді це буде країна для життя, а не для політичного театру [1,378].
Настав час мужньо прийняти правду. Правду про те, як у нашого народу вогнем, мечем, віковими заборонами рідного слова, голодом, репресіями забирали право на свою справжню історію, ідентичність, церкву, пам’ять. Спираючись на знання великої історії  –  збудувати для  України велике майбутнє. 

 СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Шаповал Ю.І. Торкнутись історії ‒ К.: Парламентське вид.-во, 2017.504с.
2.	Борис Шульженко .Особистість і час: Документи, спогади, матеріали ∕  За заг.ред. Ю.І.Шаповала.- К.: Вид. дім «АДЕФ-Україна», 2006.404с.

Гармаш Людмила Олександрівна,
вчитель історії, старший вчитель,
Охтирської загальноосвітньої школи І-ІІІ
ступенів №1 Охтирської міської ради 
Сумської області

МИХАЙЛО  ЯКОВИЧ РУДИНСЬКИЙ – ПАТРІАРХ ВІТЧИЗНЯНОЇ АРХЕОЛОГІЇ 
У плеяді відомих учених, які стояли у витоків національної української науки й культури початку ХХ ст. чільне місце посідає ім’я Михайла Яковича Рудинського (02.10.1887-23.06.1958), археолога, доктора історичних наук, старшого наукового співробітника Кабінету-музею антропології та етнології при ВУАН. В епоху карколомних політичних змін він залишався скромною, інтелігентною людиною, зазнав переслідувань й поневірянь за сталінізму, мав чимало проблем, захищаючи близьких людей, рідних, учнів... [2, с. 89]. «…Охтирка, Петербург, а потім Харківський університет створили і розвинули мої національні симпатії, які перекрили симпатії політичні», – так характеризує М. Я. Рудинський власні переконання [5, с.274]
Михайло Рудинський народився 2 жовтня 1887 р. в м. Охтирка Харківської губернії (зараз – Сумська область) у сім’ї земського лікаря. У жовтні 1896 р. вступив до підготовчого класу Охтирської класичної гімназії, у 1905 р. закінчив її і продовжив навчання спочатку в Петербурзькому, згодом ‒  Харківському університетах [9, с. 4-5]. Професійне самовизначення вченого відбулося ще в дитячі роки: «Моє дитяче захоплення археологією, в його чисто хлоп’ячій формі, ... прийшло без найменших сторонніх впливів. Його джерелом була глибока любов до природи, яку збудили в мені наш дім, Охтирка і незрівнянні своїми враженнями ті чудові околиці, любов, що з нею прожив я все своє життя» [7, с. 82–83]. 
Під час навчання у Харкові М. Я. Рудинський увесь свій вільний час проводив в «Університетському музеї красних мистецтв та старожитностей» і в археологічних дослідженнях, зокрема, Хухрянської та Буймерівської неолітичних стоянок. Узагальненням досліджень стала кандидатська робота «Дюнні стоянки неолітичної доби у сточищі р. Ворскла» [9, с. 4].  
У 1910–1917 роках М. Я. Рудинський служив у Путивльській жіночій гімназії, пізніше у навчальних закладах Переяслава, Харкова і Петрограда, працюючи влітку на археологічних розкопках, під керівництвом відомого українського археолога Ф. К. Вовка. Михайло Якович здійснював дослідження пам’яток басейну р. Сейм у Путивльському повіті та займався археологічними розвідками на території Середнього Подніпров’я, на південь від Переяслава, у 1915 р. обстежував лівобережжя Псла й околиці Сум.
Після лютневої революції 1917 року М. Я. Рудинський повернувся в Україну, а в серпні став завідувачем Педагогічним бюро Полтавської земської управи та обійняв посаду секретаря в Українському товаристві дослідження й охорони пам’яток старовини й мистецтва. [1, с. 38, 39].  
Михайло Якович активно працював у редакції науково-методичного журналу «Нова школа», підготував і опублікував концепцію майбутнього Полтавського університету, програми для історико-філологічного та педагогічного факультетів. У добу Гетьманату ідеї М. Я. Рудинського було втілено – розпочав діяльність Полтавський історико-філософічний (історико-філологічний) факультет університету. Діяльність Українського університету в Полтаві, як вважають дослідники з діаспори, продовжили Українські Вільні університети у Празі та пізніше у Мюнхені [4, c. 26]. М. Я. Рудинський був у ньому викладачем, обіймав професорську посаду. Після злиття факультету університету й Учительського інституту в Полтавський інститут народної освіти учений читав декілька курсів в 1921-1922 рр. [4, c. 31].
У 1919 р. М. Я. Рудинський стає фундатором Галереї мистецтв губернського музею (Полтавський художній музей), Полтавського губернського архіву і майбутньої обласної бібліотеки, Центрального Пролетарського музею Полтавщини (Полтавський краєзнавчий музей). Починаючи з 1921 р. Михайло Якович організує археологічні, краєзнавчі та етнографічні експедиції на Полтавщині, Миргородщині, Кременчужчині. На 1923–1924 рр. (М. Я. призначений на посаду завідувача музею) припадає найбільш плідний період польових археологічних та етнографічних пошукових робіт музею. [8, с. 5-6].
М. Я. Рудинський створює перші музейні й міські путівники, випускає газету «Рідне слово», організує випуск літератури для українських шкіл на місцевій поліграфічній базі, залучає професійних місцевих і столичних художників-ілюстраторів.
У серпні 1921 р. М. Я. Рудинський та його сестри були арештовані за звинуваченням у контрреволюційній діяльності. Проте, за недостатністю доказів та за клопотанням В. Г. Короленка через три місяці їх було звільнено. 
У серпня 1924 р. М. Я. Рудинський переїжджає працювати до Києва завідувачем відділом шитва і тканин Лаврського музею. У жовтні 1924 р. його обирають дійсним членом Всеукраїнського археологічного комітету Всеукраїнської Академії наук, пізніше він обіймає посаду вченого секретаря ВУАКу.  У 1927 р. стає дійсним членом Кафедри антропології та географії при Харківському науково-дослідному відділі (з 1930 р. Український інститут матеріальної культури при Укрнауці НКО УСРР). У 1928–1933 рр. Михайло Якович працює провідним науковцем Кабінету антропології та етнології ВУАН, проводить масштабні археологічні дослідження пам’яток Мізина, Пушкарів на Чернігівщині, Білої Церкви, Новгород-Сіверського, Могилевщини (Поділля), Кам’янець-Подільська, організує діяльність Дніпробудівської експедиції Наркомосвіти. Результати досліджень узагальнює у чотирьох виданнях щорічника «Антропологія». [6, с. 153].
Відкриття вченого на початку 1930-х рр. отримали високу оцінку археологічної спільноти. Учасники ІІ Міжнародної конференції по дослідженню людських відносин, що проходила у Києві у вересні 1932 р., були вражені експонатами виставки палеолітичних знахідок, створеної за ініціативи М. Я. Рудинського. Саме тому, вченому доручають очолити сектор докласового суспільства при Інституті матеріальної культури в Харкові.
Вдруге М. Я. Рудинського арештовують у березні 1934 р. за участь у підпільній націоналістичній організації, до якої входили співробітники ВУАН В. О. Геринович, Є. Д. Сташевський, М. О. Драй-Хмара, Б. Д. Грінченко, Д. М. Щербаківський та ін., наукові доробки яких визнані самостійницькими. Унаслідок звинувачень Михайло Якович був засуджений до трьох років заслання (реабілітований посмертно 22.06.1989 р.). З березня 1934 р. по 1944 р. – лісоповал Котласа, обліковець у конторі с. Красноборськ Архангельської області, економіст і діловод Вологодського Облспоживпостачу, старший науковий співробітник місцевого краєзнавчого музею. Під час роботи в музеї здійснив низку археологічних досліджень околиць Вологди [8, с. 7; 6, с.153].
У 1944 р. Михайло Якович отримує запрошення від Л. М. Славіна, директора Інституту археології АН УРСР і повертається в Україну на посаду вченого секретаря Інституту археології АН УРСР в Києві. Пізніше М. Я. Рудинський очолює відділ первісної археології. Рішенням Атестаційної комісії Міністерства вищої освіти СРСР від 18.07.1949 р. М. Я. Рудинському присвоєно вчений ступінь доктора історичних наук. [6, с. 158]
Михайло Якович ініціює видання Інститутом збірника наукових праць «Археологічні пам’ятки Української РСР», «Археологія», очолює Польовий комітет Інституту археології АН УРСР, організує експедиції по дослідженню пам’яток в Дніпропетровському Надпоріжжі, на Волині, в Приазов’ї, на Десні. Ініціював створення під Мелітополем археологічного заповідника.
Залучивши громадськість та відомих діячів культури, зокрема О. П. Довженка, з яким підтримував теплі дружні стосунки, домігся відмови українського керівництва втілити в життя проект будівництва Південно-Української зрошувальної системи, за яким до зони затоплення Молочанського водосховища потрапляла унікальна пам’ятка первісного мистецтва – Кам’яна Могила, розташована за 18 км від м. Мелітополя Запорізької області. У геологічному (частина піщаника Сарматського моря третинної епохи) та історичному (численні наскельні малюнки (петрогліфи) плані пам’ятка має світове значення у вивченні матеріальної й духовної культури Євразії. [3, с.48]
У 1951 р. було створено комплексну Мелітопольсько-Терпінівську експедицію на чолі з М. Я. Рудинським. Метою експедиції було проведення рятувальних робіт й обстеження петрогліфів Кам’яної Могили. Упродовж п’яти сезонів (1951, 1952, 1954, 1956 і 1957 рр.) було повторно обстежено значну кількість печер, гротів і плит, раніше відкритих, та виявлено ще 8 нових локацій з петрогліфами. Хронологічний діапазон зображень було визначено епохою неоліту – бронзи (VI – поч. I тис. до н. е.). Пізніші дослідження проведені Б. Д. Михайловим і відкриті ним стоянки пізнього палеоліту виявили більш давній пласт петрогліфів. [3, с.48-52]
Помер М. Я. Рудинський 23 червня 1958 р. Похований разом із сестрою Євгенією Яківною на Байковому кладовищі в Києві.
У Полтаві здійснено чимало добрих справ з увічнення пам’яті патріарха вітчизняної археології. Навесні 1987 р. було проведено наукову конференцію, присвячену 100-річчю від дня народження М. Я. Рудинського. Створено розділи експозицій у Полтавському краєзнавчому й Полтавському художньому музеях, встановлено меморіальні дошки в Полтаві та поблизу Мелітополя. Публікації, перевидання праць, кандидатські дисертації розкривають внесок М. Я. Рудинського як видатного вченого, педагога, фундатора музейної справи та охорони пам’яток. [8, с. 4].
Охтирський міський краєзнавчий музей експонує персональні речі, рукописи й наукові праці М. Я. Рудинського, випущено каталог колекції з описом фонду відомого земляка, у планах встановлення меморіальної дошки на фасаді будинку, у якому проживала сім’я Рудинських.
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Бабенко Л. Л. Володимир Щепотьєв і Михайло Рудинський у науковому житті Полтави 1920-х рр. // Михайло Рудинський і Полтавський музей: зб. наук. пр. – Полтава: Дивосвіт, 2017. – 192 с. + IV вкл.
2.	Граб В. І. Доля М. Я. Рудинського / Граб В. І., Супруненко О. Б. // Археологія. – К., 1992. – № 4. – С. 91–100.
3.	Джос В.С. М. Я. Рудинський і питання охорони Кам’яної Могили // Старожитності Лівобережного Подніпров’я – 2017: збірник наукових праць. Пам’яті М. Я. Рудинського (1887 – 1958). – К. : Центр пам’яткознавства НАН України і УТОПІК, 2017. – 168 с., IV кол. вкл.
4.	Мокляк В. Український клуб у Полтаві: пам’ятка історії національного відродження та Української революції / Володимир Мокляк, Тарас Пустовіт, Олександр Супруненко – Полтава: ТОВ «АСМІ», 2016. – 48 с.
5.	Нестуля О. О. Невтомний дослідник пам’яток України (М. Я. Рудинський) / О. О. Нестуля // Репресоване краєзнавство: зб. наук. пр. – К.: Рідний край, 1991. – С.273–278.
6.	Принь О.С., Пуголовок Ю. С., Берест Ю. М. Документи і речі археолога  М. Я. Рудинського у колекції Охтирського міського краєзнавчого музею: науковий каталог // Михайло Рудинський і Полтавський музей : зб. наук. пр.– Полтава : Дивосвіт, 2017. – 192 с. + IV вкл
7.	Рудинские Е. Я. и М. Я. Археолог М. Я. Рудинский / Рудинские Е. Я. и             М. Я. // Краеведческие записки / Ахтыр. краевед. музей. – Ахтырка, 1962. – Вып. 3. – С. 82–83.
8.	Супруненко О.Б. Михайло Рудинський, Полтава та полтавські музеї // Михайло Рудинський і Полтавський музей : зб. наук. пр. – Полтава : Дивосвіт, 2017. – 192 с. + IV вкл
9.	Шовкопляс И. Г. Михаил Яковлевич Рудинский / И. Г. Шовкопляс // Областная научно-практическая конференция, посвященная 100-летию со дня рождения М. Я. Рудинского: тез. докл. и сообщ. / ПКМ.— Полтава, 1987. – С. 4–6.

Горян Тетяна Валеріївна
учитель історії та основ правознавства
Степанівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів 
Степанівської селищної ради Сумського району 
Сумської області

НАУКОВО-ДОСЛІДНА РОБОТА В СИСТЕМІ НАЦІОНАЛЬНО – КУЛЬТУРНОГО БУДІВНИЦТВА 1917-1920 Р.Р.
Питанням будівництва належного рівня розвитку науки у роки революції активно займалися всі уряди України. Навесні 1917 року на Національному і Всеукраїнському учительському з’їздах з ініціативи Центральної Ради обговорювалось питання створення національної науки й розвитку науково-дослідної роботи. У їх рішеннях ставилося завдання відкриття Національної академії наук, побудови мережі нових науково-дослідних закладів, які б займалися розробкою різних гуманітарних, технічних, сільськогосподарських та інших наукових проблем. Підкреслювалася також необхідність залучення до науково-дослідної роботи викладацьких колективів вищих навчальних закладів шляхом відкриття в інститутах та університетах нових кафедр і створення в них належних умов для науково-пошукової роботи перспективній студентській молоді.
«Однак висунуті на згаданих та інших форумах завдання з розвитку науки, зокрема щодо створення Академії наук, носили на той час перспективний характер, тому що потребували великих фінансових витрат і державної підтримки. У становленні національної науки найважливішим напрямком її будівництва став розвиток української гуманітарної науки. Це викликалося тією обставиною, що, зокрема, українська історія, література, філологія, етнографія через тиск царизму на українознавство і навіть заборону їх вивчення не досліджувалися належно впродовж десятиліть. Ці науки об’єктивно формували у населення національно-державну свідомість, патріотизм, культуру, освіченість, носили гуманістичні ідеї, що суперечило імперській, шовіністичній політиці царизму. Тому становлення і розвиток української гуманітарної науки мали первинне значення для будівництва молодої української державності, консолідації навколо цієї боротьби українського народу» [3, с.41].
На 1917 р. в Україні діяло близько тридцять наукових товариств, які займалися вивченням гуманітарних і природничих наук, з них десять – гуманітарною тематикою. Це історико-етнографічне товариство при Університеті св. Володимира, Харківське історико-філологічне товариство, Наукове товариство ім. Т.Шевченка в Києві, Товариство Нестора-Літописця у Києві, Ніжинське історико-філологічне товариство, Одеське товариство дослідження історії та старовини, Історико-філологічне й Одеське бібліографічне товариства Новоросійського університету.
«Під впливом революційних подій і завдяки матеріальній підтримці наукових товариств спочатку Центральною Радою, а далі Гетьманатом, Директорією УНР їх чисельність зросла. Впродовж 1917–1918 років на базі вищих навчальних закладів утворилася мережа наукових товариств, студентських дослідницьких груп, об’єднань, які розпочали поглиблено вивчати українознавчі й гуманітарні науки. До таких можна віднести Товариство шкільної освіти в Києві, Наукове товариство українського правопису, Українське наукове товариство дослідження і охорони пам’яток старовини та мистецтва Полтавщини, Наукове студентське товариство Університету св. Володимира, Товариство дослідження мови в Києві, Студентський науковий гурток Ніжинського педагогічного інституту,»[1, с.118].
 «Українське наукове товариства в Києві (О.Грушевський, О.Левицький, С.Єфремов, Д.Айналов), у структурі якого діяли історико-філологічна, етнографічна, природничо-технічна, медична секції, випустило у 1918 р. збірник своїх досліджень, у якому були опубліковані роботи, напрацьовані у попередні роки. Серед них праці О.Грушевського «Рибне мито у XV -XVI ст.», І.Свинцицького «Українська старовина у Київському церковно-археологічному музеї», Д.Айналова «Дві замітки до Слова о полку Ігоревім». Крім цього, було опубліковано том Записок, присвячених М.Петрову, двотомна книжка під назвою "Україна",три підручники студентам, десять для шкіл. У складі Товариства шкільної освіти (І.Стешенко, С.Русова, П.Холодний, Л.Білецький, Г.Нарбут) діяли філологічна, історична, математична комісії та комісія з українського правопису. Його члени видали для школи читанку, хрестоматію, підручник з історії України, арифметику, географію. У 1920 р. Товариство оголосило Всеукраїнський конкурс з написання підручників для шкіл з українознавчих й природничих дисциплін» [ 2, с.28 ]. 
Особливо клопітку роботу впродовж усього досліджуваного періоду проводила комісія з удосконалення українського правопису (А.Кримський, М.Ткаченко, І.Огієнко, О.Дорошкевич). Її члени поставили цю проблему на філолого-теоретичну й педагогічну основу і в складанні правопису врахували діалекти кожного регіону. Наслідком цієї роботи стало внесення багатьох змін в діючу на той час фонетику та морфологію. Товариство мало свою філію у Вінниці, власних представників при губернських органах освіти, які взяли на себе обов’язки надавати практичну допомогу створення українських шкіл на місцях і запровадження вивчення у них українознавства.
«Основною тематикою наукової діяльності одного з найстаріших в Україні Харківського історико-філологічного товариства (М.Сумцов, Ф.Шміт, Д.Багалій, М.Дрінов) було вивчення широкого спектра питань, пов’язаних з історією розвитку Східної України, її культурою, побутом, археологією. Члени товариства опублікували свої дослідження в трьох наукових збірках і шести вісниках. Серед праць були статті з історії заснування Слобідської України, підготовлені Д.Багалієм. Ф.Шміт опублікував ряд праць з археології краю часів скіфської доби. Інші вчені видали статті, присвячені О.Потебні, Г.Квітці-Основ’яненку, Г.Сковороді. Товариство брало активну участь в українізації Харківського університету та інститутів міста, організації охорони пам’яток старовини, створенні музею "Слобідської України" в Харкові» [ 10, с.158].
Великий обсяг досліджень проводило історичне Товариство Нестора Літописця Університету св.Володимира, до складу якого входило 215 членів. Серед них П.Василенко, П.Сумцов, С.Маслов, Д.Щербаковський, Ф.Ернст, Н.Полонська, Ф.Сушицький та інші відомі вчені й діячі культури. Товариство видавало власний журнал «Чтения». У 1919 р. члени Товариства підготували до друку 25-е видання журналу, в якому були зібрані статті новітніх досліджень з історії, етнографії, археології України. Колектив Товариства брав участь у написанні різних книжок і посібників з українознавства для студентів вищих навчальних закладів та учнів шкіл. Організував читання лекцій в університетах й педагогічних інститутах, наукові семінари. Після припинення діяльності Університету св. Володимира Товариство перейшло працювати в Українську Академію наук.
«Багатогранну дослідницьку роботу проводило історико-літературне товариство Університету св. Володимира (С.Маслов, І.Огієнко, Л.Білецький, П.Філіпович). Його колектив вивчав історію та теорію народної словесності, джерела формування української й слов’янських мов, підтримував тісні творчі зв’язки з подібними товариствами Центральної Європи, проводив апробацію результатів своїх досліджень у вищих навчальних закладах Києва» [ 4, с.3 ].
Плідно на науковому поприщі працювало товариство дослідження Волині. Особливість його роботи полягала в тому, що його члени звернулися до вивчення середньовічного минулого – Київської Русі. Зібрали по цьому періоду багато історичних, архівних документів, пам’яток матеріальної, духовної культури, які зберігалися до цього у монастирях, архівах, в минулому Острозької академії, маєтках польських феодалів. Більшість цих матеріалів була досліджена, результати вивчення опубліковані у різних виданнях, а предмети розміщені в музеях краю. Товариство зробило найбільший внесок у вивчення доби Київської Русі й Волинської землі.
«Найближчу тематику до Волинського товариства розробляло українське наукове товариство дослідження і охорони пам’яток старовини та мистецтва Полтавщини (В.Липинський, К.Мощенко, В.Щепотьєв, Л.Падалка, В.Щербаківський). Наукові інтереси його членів були спрямовані на вивчення пам’яток культури та налагодження їх охорони на Полтавщині й прилеглих до неї губерній. Товариство видавало «Записки». У них В.Щепотьєв опублікував працю з дослідження вживання географічного терміну Україна в народних піснях» [ 5, с.46 ]. 
Своєрідною була проблематика дослідження історико-філологічного товариства Ніжинського педінституту, до складу якого входили викладачі і студенти названого закладу. Вони на основі вивчення архівних документів Київщини, Чернігівщини, Полтавщини, Харківщини написали низку наукових праць з висвітленням до цього часу маловідомих сторінок історії, культури, економіки, побуту населення Наддніпрянської та Східної України і видали їх у восьмому та дев’ятому томах Збірника праць товариства.
«Значний  внесок у розвиток гуманітарної й українознавчої науки зробило Наукове товариство при Кам’янець-Подільському університеті. До його складу входили П.Клепатський, М.Драй-Хмара, І.Огієнко, П.Клименко, Є.Тимченко, С.Бачинський, Є.Сташевський та інші відомі вчені, студенти, громадсько-культурні й політичні діячі Поділля. У структурі товариства діяли філологічна, історична, археологічна, архівна, соціальна, музеєзнавча, природнича секції. Товариство вивчало малодосліджені теми пов’язані з історією Поділля, мовними особливостями, побутом населення. Свої праці члени товариства публікували в журналах «Наше минуле», «Наше життя», «Нова думка», «Записки Кам’янець-Подільського університету». У названих журналах були надруковані праці М.Грінченка «Завдання української музики», Л.Биковського «Книгознавство», К.Синцицького «Архітектура Кам’янецьких старовинних церков», Є.Сташевського «Перехід від натурального господарства до громадського», П.Клепатського «Місцеві і монастирські літописи»» [ 6, с.127].
Певний доробок у розвиток гуманітарної й українознавчої науки вносили студентські наукові товариства і гуртки. Основною метою наукового студентського товариства Університету св. Володимира було надання допомоги студентам з поглибленого вивчення українознавчих дисциплін, написання курсових, дипломних. При університеті діяв також гурток студентів-есперантистів, який проводив у студентському середовищі значну роботу з поглибленого вивчення іноземних мов. Науково-філософський гурток вивчав розвиток філософської думки в Україні в епоху Відродження і Просвітництва.
Помітний внесок у розвиток природничої науки зробило фізико-математичне товариство Університету св. Володимира (Б.Букрєєв, М.Ващенко-Захарченко, В.Єрмаков, І.Рахманінов, П.Ромер, Г.Суслов, М.Шіллер). Товариство мало власну дослідницьку лабораторію, брало участь у написанні багатьох посібників студентам, видало низку наукових статей у журналах, публікувало методичні праці, розробляло десятки перспективних тем з фізики, механіки, математики, які згодом знайшли своє застосування в народному господарстві України.
«Результативно у сфері природничої науки працювало Харківське математичне товариство (О.Лягунов, С.Бернштейн, М.Самсонов, Д.Синцов). Його вчені розробляли ряд важливих тем з математики, алгебри, геометрії, тригонометрії і підготували до друку праці з цих проблем обсягом 22 д.а. А Харківське фізико-математичне товариство зайнялося розробкою 15 нових перспективних тем з фізики й особливо хімії та взяло участь у написанні підручників з цих дисциплін для студентів вищих навчальних закладів України» [ 9, с.21 ].
Багато проблем з математики, фізики, хімії, астрономії розробляло Подільське наукове товариство природничників (П.Бучинський, П.Клепатський, М.Федоров, М.Житков, І.Безбородько). В роки революції товариство стало центром науково-дослідницької роботи Поділля. Наукова діяльність сконцентровувалась на розв’язання актуальних проблем природознавства. Наукові розробки друкувалися у Записках товариства, а згодом у журналах Кам’янець-Подільського університету. До заслуг товариства варто віднести відкриття у Кам’янець-Подільському  університету, що стало чи не найбільшим внеском товариства в становлення і розвиток вітчизняної науки.
З січня 1918 року розпочало діяти Українське гірничо-геологічне товариство. До його складу входили відомі фахівці з хімії, фізики, мінералогії, геології С.Реформаторський, М.Боголюбов, П.Тутковський, В.Лучицький. Товариство підтримувало тісні зв’язки з ученими схожих або аналогічних професій Харківського, Новоросійського університетів, Катеринославського гірничого інституту. Для дослідження були обрані теми, пов’язаних з поглибленим вивченням корисних копалин України. Товариство заснувало власний  «Журнал Українського гірничо-геологічного товариства», ініціювало введення нових геологічних спеціалізацій у навчальних закладах цього профілю, а його члени написали ряд підручників з геології, геофізики, мінералогії для студентів вищих навчальних закладів. 
«Будівництво суверенної держави об’єктивно вимагало створення власної економіки та розвитку національної економічної науки. В цьому напрямку активно працювало Українське товариство економістів (М.Туган-Барановський, К.Воблий, С.Остапенко, П.Коваленко, А.Мацієвич). Товариство розробляло такі важливі напрямки становлення економіки незалежної держави, як організація торгівлі, промислового, аграрного виробництва, удосконалення оплати праці, створення власної фінансово-банківської системи, грошових знаків, цінних паперів. Ініціювало створення економічно-адміністративного інституту, скликало у грудні 1918 році Всеукраїнський з’їзд економістів і статистів, на якому було прийнято рішення надавати повсюдно всебічну підтримку державним структурам з прискореного впровадження наукових економічних розробок у виробництво» [ 10, с.9].
Порівняно з науковими товариствами, дещо складніше протікало входження в науково-дослідну роботу, особливо з українознавства, колективів університетів і ряду педагогічних інститутів, оскільки цьому чинили опір, а іноді й шовіністично налаштовані окремі угруповання професорів і викладачів цих закладів. Однак незважаючи на їх супротив, з середини 1917 р. до вивчення українознавства й розробки різних гуманітарних проблем розпочало приєднуватися все більше й більше вчених, дослідників, студентів. Цей процес особливо посилився з відкриттям в університетах та деяких інститутах кафедр української мови, літератури, історії, культури, права.
«У досліджуваний період, незважаючи на те, що Університет св.Володимира залишався на тривалий час зрусифікованим науковим закладом, у його стінах закладалася вагома науково-дослідна робота з українознавства й гуманітарної науки взагалі.  Викладачі української мови, літератури, історії України, західноруського права запроваджували україномовне викладання у навчанні, розробляли програми читання нових лекційних курсів з українознавчих дисциплін. Зокрема, О.Сушицький вивчав запорізькі літописи, опублікував праці «Про вищі українські школи в Україні», «Принципи українознавства». О.Грушевський написав книгу «Міста Великого князівства Литовського у XIV–XVI ст.», досліджував маловідомі праці М.Костомарова, присвячені різним питанням історії України XVII–XVIII ст., Г.Максимович вивчав процес згортання автономії України у XVIII ст., В.Іконніков, О.Гільяров, С.Голуб’єв, М.Довнар-Запольський, А.Лобода, М.Сагада та інші вчені факультету досліджували різні періоди історії України» [ 11, с.9].
Великий науковий потенціал з гуманітарних і природничих наук був зосереджений в Харківському університеті. В ньому восени 1918 році за постановою Ради Міністрів також були створені кафедри історії України, української мови і літератури, західноруського права.
Помітний внесок у розвиток української історичної науки зробила кафедра історії України, викладачі якої об’єдналися навколо видатного вченого-історика Д.Багалія. Науковці кафедри й історико-філологічного факультету взяли на дослідження багато маловідомих проблем з історії України, в тому числі вивченню регіональної історії, а саме південно-східної України. Цій проблематиці, зокрема, була присвячена фундаментальна праця Д.Багалія «Історія Слобідської України», яка була надрукована у 1918 році.
«Значну пошукову роботу проводила кафедра мовознавства ім. О.Потебні. У визначенні напрямків її дослідження велику роль відіграв М.Сумцов. Він особисто вніс вагомий вклад у вивчення народної словесності, фольклору, української мови, аналізу творчості українських письменників. Доробок М.Сумцова в українознавство досліджуваного періоду й наступних років був настільки вагомий, що він, за визначенням дослідників його творчості, по суті став живою "енциклопедією українознавства й хрестоматією народної словесності". Під його керівництвом колектив кафедри мовознавства розробляв теми з української філології і літератури, вивчав джерела й історичні етапи формування української мови, її місце і роль серед слов’янських мов» [8, с. 78].
«Результативна дослідна робота в гуманітарній і природничій науці проводилася в Кам’янець-Подільському університеті. Цей заклад був одним з наймолодших серед університетів України, але завдяки організаторській роботі його ректора І.Огієнка та творчій діяльності професорсько-викладацького складу університету його колектив зробив чи не найбільший доробок у розвиток науки, у тому числі й українознавства. В.Біднов написав книгу «Що читати з історії України», М.Драй-Хмара «Слов’янознавство», І.Огієнко – «Історію української мови», П.Клепатський – «Український філософ Г.С.Сковорода». Учені Кам’янець-Подільського університету зробили свій вагомий внесок у дослідження різних напрямків з українознавства та природничих наук» [10, с.86].
«Поряд з університетами науково-дослідницькою роботою як в сфері гуманітарних, так і природничих наук займався ряд інститутів. Восени 1918 р. за рішенням Ради Міністрів у Ніжинському педінституті було засновано українознавчі кафедри – історії України, української мови і літератури та географії. Істориками інституту досліджувався широкий спектр проблем з історії України. Особливість їх пошукової роботи полягала в тому, що колектив кафедри зайнявся дослідженням історії, економіки, мистецтва, етнографії, археології, народонаселення Східної та Наддніпрянської України. В.Ляскорунський вивчав Київський Вишгород, городища, кургани. Подав наукове пояснення зведенню змієвих валів по річках Псел, Сула, Ворскла. В.Дубровський досліджував діяльність Д.Апостола. М.Петровський – історію Запорізького козацтва та робив пошук автора літопису «Сомовидця». С.Дем’янівський – етнографію Київської, Чернігівської, Полтавської губерній. Г.Максимович збирав матеріали про діяльність Рум’янцева й управління ним Малоросією та про вибори в Малоросії до законодавчої комісії 1767 року, а також написав підручник з історії України. Близько десяти праць з висвітлення історії українського театру опублікував В.Рязанов» [ 3, с.65 ].
Науковцями Ніжинського педінституту розпочалося поглиблене вивчення регіональної історії, зокрема Лівобережної України з найдавніших часів до почату 20 ст. У Ніжинському педінституті та архівах Чернігівщини знаходилися рукописні твори Л.Глібова, М.Коцюбинського, Л.Барановича, Є.Гребінки та інших українських письменників, а також було зібрано старовинні друковані, рукописні українські книги від часів Литовської доби й Хмельниччини до другої половини XIX ст.
Свій внесок у вивчення українознавства та гуманітарної науки зробив і колектив Інституту мистецтвознавства. Цим питанням займалися 10 кафедр закладу. Вчені досліджували широкий спектр проблем з розвитку мистецтва світової цивілізації, у тому числі й українського, розпочинаючи з найдавніших часів і закінчуючи початком XX ст.
Отже, в 1917 – 1920 роки у дослідженні гуманітарних і природничих наук взяли активну участь наукові товариства, колективи вчених, викладачів, спеціалістів вищих навчальних закладів, які об’єднаними зусиллями заклали основи формування національної науково-дослідної роботи. Це був великий науковий потенціал, який зробив вирішальний внесок у становлення української природничої й особливо гуманітарної науки та науково-дослідної роботи, дав поштовх для глибинного вивчення у школах, вищих навчальних закладах, позашкільній культурно-освітній роботі.
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Богуславська В.Г. Народна освіта України в добу національно-демократичної революції (1917-1920 рр.) / В.Г. Богуславська. – Донецьк, 2001. – 119 с.
2.	Врублевський В. До створення Української академії наук/В. Врублевський // Український історичний журнал – 1993. – № 1. – С. 30-39.
3.	Грищенко А. Документи фонду Генерального Секретарства народної освіти як джерело з історії українського національного культурного відродження (1917 рік)/А. Гриценко // Український історичний  журнал – 1997. – № 3. – С. 65-78.
4.	Кузіна Н.В. Роль літературно-наукового вісника в національному відродженні України / Н.В. Кузіна. – К., 2003. – 18 с.
5.	Копилов А., Завалюк О. Кам’янець-Подільський державний університет: від ідеї заснування до ліквідації (1917-1921 рр.) / А.Копилов // Український історичний журнал – 1999. – № 4. – С. 41-49. 
6.	Лікарчук І. Міністри освіти України  / І. Лікарчук.– К., 2002. – 328 с.
7.	Матвєєв Л. Національна Академія наук крізь призму років / Л. Матвєєв // Віче. – 1998. – № 11. – С. 119-135. 
8.	Онопрієнко В. Українській університети в 1917-1919 рр. / В. Онопрієнко // Вісник Академії наук України. – 1992. – № 2. – С. 77-87.
9.	Телячий Ю.В. Реформування української загальноосвітньої школи в роки національно-демократичної революції (1917-1920)/Ю.В. Телячий. – Чернівці, 2000. – 116 с.
10.	Храмова Ю., Кучмаренко В. Рання історія академії наук України (1918–1921) / Ю.Храмова, В.Кучмаренко. – К.: Манускрипт, 1993. – 245 с. 
11.	Щербаківський В. Український університет у Полтаві/В. Щербаківська // Київська старовина. – 1994. – № 4. – С. 9-14. 

Гумен Світлана Федорівна,
викладач вищої категорії, старший викладач
циклової комісії суспільних дисциплін
Сумського будівельного коледжу

«УКРАЇНСЬКИЙ СТИЛЬ» ГЕОРГІЯ НАРБУТА
Художник Георгій Іванович Нарбут належить до діячів, які своєю творчістю збагатили золотий фонд української культури, створили невмирущі мистецькі цінності. Проживши лише 34 роки (1886-1920 рр.) Георгій Нарбут встиг створити свій неповторний образний світ, де були і філософські роздуми, і гостра сатира, і незвичайно барвисті варіації на теми казок, і навіть ілюстрована українська абетка. Сьогодні видання з ілюстраціями Нарбута вважаються бібліографічною рідкістю.
Нарбут став творцем «українського стилю» у графіці, і задав тон наступним художникам на більшу частину XX століття. Протягом неповних трьох років у Києві зробив більше, ніж за 10 років у Петербурзі.
Творчість Георгія Нарбута ‒ це яскрава сторінка в українському мистецтві. Його цілком справедливо називали одним з найвизначніших графіків сучасності. Рання творчість Нарбута зазнала значного впливу широковідомого об’єднання художників «Світ мистецтва». 
Крім творчості художників «Світ мистецтва» у галузі театрально-декораційного мистецтва та книжкової графіки, визначальний вплив на Нарбута справило давнє українське малярство і графіка XVII–XVIII століть, геральдика українських родів, графіка українських рукописів і стародруків [15, с. 564]. 
З часом Нарбут виріс у глибоко оригінального митця, довкола якого утворилась ціла школа з його послідовників у галузі графіки й ілюстрування книжок. Він, разом з його сучасниками: Василем Кричевським, Тимофієм і Михайлом Бойчуками, Іваном Падалкою, Василем Седлярем, Оленою Кульчицькою, Антоном Середою, Олексою Новаківським, Петром Холодним та іншими майстрами започаткував стильові ознаки українського мистецтва 20 ‒ 30-х років в графіці.
Маючи величезний авторитет у  художніх колах, Нарбут за короткий період зумів своєю творчістю кардинально змінити уявлення про місце книжкової графіки в культурному житті суспільства. Творець нового, ХХ сторіччя, він мав безпосередній контакт зі своїм глядачем. Його образи, відтворені в книгах і періодиці, були в кожному домі, ставши невід’ємною часткою життя народу. Доробок художника в галузі шрифта став вираженням епохи і на багато років наперед визначив розвиток цього виду мистецтва в Україні. Створені Нарбутом зразки українських державних паперових грошей і облігацій, поштових марок і розмінної дзвінкої монети, герба Києва, Герба і Печатки Української Держави стали важливою  віхою в історії України.
Зацікавленість дослідників життям та творчістю Г. Нарбута просліджується за роками видання праць, присвячених цьому митцю. Багато інформації з’явилося на сторінках журналів початку 20-х років ХХ століття, одразу після смерті художника-графіка. Другий період досліджень та публікацій припав на святкування 100-річчя з дня народження Г. Нарбута – 1985-1986 рр. Радянські мистецтвознавці надали високу оцінку спадщині представників художнього об’єднання «Мир искусства», до яких належав й Георгій Іванович. І нарешті, в часи незалежності України митця згадують як автора перших грошових знаків часів Центральної Ради [3, с. 11].
	Георгій Іванович Нарбут ‒ один із засновників і ректор Української Академії Мистецтв. 
	Народився 25 лютого 1886 року, у родовому маєтку Нарбутівка Глухівського повіту Чернігівської губернії (зараз Сумської області), у сім’ї, яка походила з старовинного, але збіднілого дворянского роду.
	З 1896 року Георгій навчався в Глухівській гімназії, де зацікавився книжковою ілюстрацією, малюнками І. Білібіна до дитячих книжок, захопився геральдикою.
	Нарбут не мав схильності до точних наук - його вабили історія, література і малювання. Він згадував: „За весь час мого перебування в гімназії я малював фарбами та олівцем без викладачів: що міг, як міг і як хотів”. Його дуже зацікавило при проходженні курсу історії,  як це в старовину писалися книги від руки. І, знайшовши зразок шрифту Остромирового Євангелія, став намагатися писати по-стародавньому. Так він спочатку переписав  „Повчання дітям” Мономаха, потім „Євангеліє  від Матфея” [2, с. 92]. 
	Але одна з перших графічних робіт майстра - ілюстрація до поеми «Пісня про Роланда», намальована ним у 1903 р.
	1906 року Нарбут закінчує гімназію і з братом Володимиром їде до Петербургу, показує свої малюнки відомому художнику І. Білібіну.
	Початкову художню освіту Георгій Нарбут здобув самотужки. В 1906–1917 рр. проживав у Петербурзі. Деякий час вчився у І. Білібіна і                               М. Добужинського. Саме в майстерні І. Білібіна Нарбут знайомиться з О. Бенуа, М. Добужинським, М. Реріхом [2, с. 93].
	Упродовж кількох років молодий художник, бувши в захопленні від творчої манери Білібіна, малював у його стилі, хоча вчитель радив йому шукати власний творчий шлях.
	Також у 1906-1909 роках Георгій Нарбут створює ілюстрації до казок «Журавель і Чапля», «Як гриби воювали», «Дерев’яний орел», «Як миші кота хоронили», в яких виявив себе як віртуозний майстер малюнку. 
1909 року Нарбут за порадою М. Добужинського їде до Мюнхена. У Мюнхені художник працює над ілюстраціями до дитячих книжок для Кнебеля, завдяки яким отримав визнання. Художника все більше захоплює стиль ампір, геральдика і українська старовина. До білібінського стилю він уже більше не повернеться [3, с. 19].
	Георгій Нарбут ілюстрував українські й російські книги і через кілька років нові проілюстровані книги засвідчили власний унікальний стиль уже цілком зрілого митця. Визнання художнику принесли проілюстровані ним видання байок Івана Крилова [9, с. 143]. 
Саме у 1910 ‒ 1912 рр. Георгій Нарбут працював над ілюстраціями до казок Ганса Крістіана Андерсена, байок І. Крилова, народних казок [1], [8].
Перебуваючи в Петербурзі, Нарбут захоплюється творчістю художників і стає членом об’єднання «Мир искусства», працює в редакції журналу «Гербовед», малює багато гербів, ілюстрацій до книжок. Багато дало йому знайомство з В. Модзалевським, істориком і знавцем геральдики.	Художник був зачарований козацтвом ‒ звичаями, гумором, мистецтвом не тільки образотворчим, а й повсякденного побуту ‒ як гри, як іскрометного водограю самобутності [3, с. 19].
Справжній «переворот» у свідомості митця вчинила виставка «Ломоносов і єлизаветинські часи», яку влаштувала Імператорська академія наук у Петербурзі 1912 р. Нарбутові запропонували виконати настінні розписи до залу «Малоросія». Нарбут Г.І. завжди цікавився українською культурою і знав про неї багато, але ‒ переважно з книжок. А тут, на виставці вперше побачив розмаїття стародруків і рукописних книг, архівні документи, шедеври українського золотарства та срібні вироби, фото архітектурних шедеврів, зображення запорожців на старовинних портретах, печатках, чарках, порохівницях. А ще ‒ гравюри Левицького й Козачковського. Згодом Федір Ернст писав про цю важливу для митця подію: «Така праця над першоджерелами привела художника до природнього, єдино можливого висновку: царська Росія, знищивши автономію України, стерла, виснажила стару українську культуру. І звідси ненависть до тих представників українського народу, що з охотою проміняли волю України на царедворський каптан» [2, с. 97].
	В 1913 році Георгій Іванович Нарбут приймає участь  у створенні «Малоросійського гербовника», робота над яким ще була розпочата в 1911 році. Крім зовнішнього оформлення книги ним були виконані 159 малюнків самобутніх гербів українських дворянських родин міста Чернігова і гетьмана Розумовського, які були отримані упорядниками «Гербовника» із різних архівних і музейних джерел та перемальованих Нарбутом в одно образній створеній ним картуші [12, с. 5].
 	1913 року створює ілюстрації та оформлення до «Статуту ордена св. Георгія». Як чудовий знавець українського стародавнього мистецтва і геральдики, Нарбут виконав безліч гербів, ілюстрував або оформлював Малоросійський Гербовник (В. Лукомського і В. Модзалевського, 1914), «Герби гетьманів Малоросії» (1915), «Старовинна архітектура Галичини» (Ю. Лукомського, 1905), «Стародавні садиби Харківської губернії» (1917) та ін. [3, с. 132], [11].
      1914 року в Лейпцігу на всесвітній виставці було представлено каталог та альбом, які оформляв Георгій Нарбут, за що художник отримав золоту медаль та почесний диплом.
	Нарбут щоліта приїздив в Україну до Глухова, де вивчав пам’ятки української старовини. Свій герб Нарбут підписав так: «Мазепинець полку Чернігівського, Глухівської сотні, старшинський син, гербів і емблем живописець» (1912) [3, с. 133]. 
В 1916 році у видавництві «Башня» вийшла остання книга петербурзько-петроградського періоду Нарбута зі сторінковими кольоровими ілюстраціями - «Сказка о любви прекрасной королевы и верного принца» С. Репніна.
На основі старовинних шрифтів, які зустрічались в старих літописах та книгах, художник створив новий український шрифт, які сучасники назвали «нарбутівським» [2, с. 101].
Новим жанром, в якому майстер виступив в 1914 році, були лубочні картини на воєнну тематику. В 1914-1916 роках Нарбут створив цикл воєнних картин особливого, алегоричного жанру, для яких художник створив нову манеру виконання (Аллегория, 1914 та Лубок «Казак и немцы», 1914). 
       	1917 р. на повен голос зазвучала правдива назва Нарбутової Батьківщини ‒ Україна. Малопольща й Малоросія відходили в минуле, і українська мова поволі, але впевнено набувала рівних прав із мовами сусідніх країн. 	
	У березні 1917 він переїжджає до Києва. Саме в Києві Нарбут створює ескізи військових мундирів армії України, оформлення до упаковок та етикеток для українських товарів [3, с. 137].
	Самим визначним досягненням Нарбута і всієї української графіки є його «Українська абетка» (1917), в якій художник досяг граничної простоти й водночас вишуканості композиції, малюнка й кольору. У вирішенні літер абетки Нарбут об’єднав досягнення як української рукописної та друкованої книги, так і досягнення західноєвропейських майстрів шрифту [2, с. 103].
    	5 грудня 1917 року у Києві була відкрита Українська Академія Мистецтв. Планувалося, що академія буде не лише навчальним закладом, а й центром науково-дослідної праці з вивчення українського національного мистецтва. Саме за дизайном Георгія Нарбута була створена печатка Академії. 
Першим ректором закладу став Федір Кричевський. Професорами — Олександр Мурашко, Василь Кричевський, Микола Бурачек, Михайло Бойчук. Георгій Нарбут стає професором графіки і очолює в академії майстерню графіки. Учнями й послідовниками Нарбута стали Л. Лозовський, П. Ковжун, Р. Лісовський, А. Середа, М. Кірнарський [15, с. 565].
	Останнім великим мистецьким задумом Нарбута було ілюстрування «Енеїди» Івана Котляревського, але через передчасну смерть він встиг виконати лише одну ілюстрацію.
	Георгій Нарбут є також автором перших поштових марок Української народної Республіки (УНР), номіналом в 30, 40 і 50 шагів, які вийшли в світ 18 липня 1918 року, а також автором проектів не випущених марок з портретами князя Костянтина Острозького, філософа Григорія Сковороди і гетьмана Петра Дорошенка в 10, 20 і 40 шагів [16, с. 173].
	19 грудня 1917 року був надрукований перший грошовий знак Української Народної Республіки – купюра номіналом в 100 карбованців, автором оформлення якої був Георгій Іванович Нарбут [5, с. 56].
	Саме Г. Нарбут переміг у конкурсі на кращий ескіз українських паперових грошей. Оформлюючи купюру, художник застосував орнаменти в дусі українського бароко XVII-XVIII ст., декоративні шрифти, зображення самостріла (герб Київського магістрату XVII – XVIII століть) і знака князя Володимира — тризуба, який згодом став державним гербом України [5, с. 56].	1 березня 1918 року Центральна рада приймає закон про введення нової грошової одиниці – гривні. Георгієм Нарбутом були виконані ескізи банкнотів номіналами в 10, 100 і 500 гривень [5, с. 57].

	Нарбут мав тонкий гумор і веселу вдачу і це ми можемо побачити на його шаржі «Кредитний білет».

	18 липня 1918 р. гетьман Скоропадський затвердив спроектовану Нарбутом малу Державну печатку ‒ зображення козака з пищалем на плечі на восьмикутному тлі, але Державний Герб, створений Нарбутом, утвердити не встигли: 14 грудня гетьман зрікся влади [4, с. 102-103]. Цікаво, що прототипом печатки Української держави Павла Скоропадського стала печатка гетьмана Івана Скоропадського. Можливо таким було побажання гетьмана, а можливо художнику самому здалося то доречним.  
	На жаль, ідеалістичним надіям Георгія Івановича про українця нового ХХ століття не судилося здійснитися. Українська Держава проіснувала трохи більше півроку. Найбільше переживав Нарбут, що проти Української держави виступили ті ж українці на чолі з Винниченком і Петлюрою.
Далекий від політики художник малює в цей час єдину в своєму житті політичну карикатуру:

	На цій карикатурі Нарбут зобразив Симона Петлюру у вигляді пса, що гадить на символи гетьманської влади, у якій Георгій Іванович теж розчарувався, не в останню чергу через співпрацю з офіцерами-білогвардійцями, котрі в більшості своїй були українофобами [10, с. 190].
Нарбут, який у Петербурзі публічно називав себе мазепинцем і жодної українофобії не відчував, зіштовхнувся з нею у Києві.
Розчарування Георгія Нарбута ми дуже добре зможемо зрозуміти, якщо згадаємо 2005 рік. Саме тоді чвари у помаранчевому таборі та обливання вчорашніх союзників брудом один одного викликало у нас таке саме розчарування.
Врешті, чварами українців скористалися їх вороги - денікінці, а згодом і більшовики.
Роки були надзвичайно складні ‒ упродовж місяця влада в Києві могла змінюватися по кілька разів. 1919 р. Федір Кричевський переїхав на Полтавщину, і ректором Академії мистецтв став Нарбут. Коли в навчального закладу відібрали приміщення, професор збирав студентів у себе вдома. Так само чинив і Михайло Бойчук. Нарбут, до того ж, виступав іще й у ролі адміністратора, завгоспа та бухгалтера [10, с. 191].
З утвердженням радянської влади на України, а це практично останні роки життя художника, Нарбут багато зусиль віддавав громадській діяльності. Був начальником відділу мистецтв при Наркомосі УСРР, головою секції художньої промисловості відділу мистецтв Народного комісаріату освіти, головою комісії з організації музею на основі зібрання Богдана та Варвари Ханенків, членом правління міської профспілки художників [15, с. 567].
У 1919-1920 pp. Нарбут продовжував ілюструвати журнали, зокрема, «Мистецтво», що видавалося стараннями поета Михайля Семенка й художника Анатоля Петрицького. Заставки та обкладинки роботи Нарбута витворили самобутнє обличчя цього видання, яке відразу вгадується серед сотень інших. У творчості Нарбута з’явилися нові образи, зокрема ‒ пов’язані з ідеєю світлого майбутнього. Прикладом може бути обкладинка того ж таки журналу «Мистецтво», де пегас перестрибує через руїни й символи минулого у світ життя з пуп’янками та квітами. Образи минулого митець бачить уже не як ідеал, а як матеріал для творення нового. Художник, постійно вивчаючи зразки народної творчості, переосмислював роль національного мистецтва й методи його творення, поступово приходячи до простоти, ясності й монолітності, на яких базується традиційна народна спадщина [15, с. 567].
„Автопортретом” 1919 року Нарбут ніби підсумовує власну творчість, зібравши в одній композиції персонажів своїх програмних творів. В цей час Георгій Нарбут перший увів у широкий вжиток силуетний малюнок і досяг у ньому віртуозності [2, с. 98]. 
	У 1919-1920 pp. Нарбут продовжував ілюструвати журнали, зокрема, «Мистецтво» та «Солнце труда».
Помер від тифу 23 травня 1920 року у Києві. Похований на Байковому кладовищі [2, с. 98]. 
16 травня та 17 червня 1992 року вийшли перші стандартні марки України. Вони повторювали малюнок-алегорію Г.І. Нарбута «Молода Україна», яку він використав для марки УНР номіналом в 30 шагів.
У 2006 році Національний банк України випустив пам’ятну монету номіналом 2 гривні, присвячену 120–річчю з дня народження Г.І. Нарбута [13]. 
У 2008 році пошта України випустила два поштових блоки присвячених 90-річчю перших поштових марок доби УНР.
Серед нащадків відомого графіка - син Данило Георгійович Нарбут (1916–1998) також відомий художник, сотник УПА, лауреат Шевченківської премії, творчість якого базувалась переважно на мотивах української історії і етнографії. 
Дочка Георгія Нарбута, Марина Березовська ‒ українська класична танцівниця, хореограф, після Другої світової війни емігрувала до Австралії, де викладала характерний танець в різних балетних школах.
Георгій Нарбут захоплено творив фундамент національного мистецтва. Творив нову, відповідну часові художню мову, базовану на традиційному українському мистецтві, а також на досягненнях візантійських і барокових. Орнаменти вишивок і гаптувань, ткацтва й писанкарства, різьблення й вибійок у творчій праці Нарбута виявлялися в цілком сучасних, професійних роботах. Розмаїття народного досвіду трансформувалося через серце й руки майстра в національне українське мистецтво. Мистецтвознавець Степан Таранушенко писав: «В особі Нарбута... українське мистецтво здобуло першорядного майстра європейської виучки й діапазону творчості, одночасно з тим Україна дала світовій культурі блискучого, яскраво національного графіка» [3, с. 233]. 
З прийняттям Україною незалежності геральдика і шрифти Г. Нарбута знову зайняли поважне місце в усіх сферах життя. У більшості державних документів України дотепер використовується нарбутівський шрифт.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Андерсен Х.-К. Соловей / Х.-К. Андерсен; рис. Е. Нарбут. – Факс. изд. – М. : Книга, 1989.  
2.	Белецкий П. А. Видный мастер книжной графики Г. Нарбут // Книга: исследование и материалы : сборник. – М., 1966. – С. 92–98 
3.	Белецкий П. А. Георгий Иванович Нарбут / Платон Белецкий. – Л. : Искусство, 1985. – 238 с. 
4.	Бєлов О. Український тризуб : історія дослідж. та іст. реконструкт / О. Бєлов, Г. Шаповалов. – К.; Запоріжжя : Дике поле, 2008. – 261 с. 
5.	Грошові знаки та монети України / ред.-уклад. Т. П. Мартиняк. – Х. : Колорит, 2005. – 182 с.
6.	Жуковский В. А. Как мыши кота хоронили / В. А. Жуковский; рис. Г. Нарбут. – Факс. изд. – М. : Книга, 1989. 
7.	Загородній А. Г. Дизайн і захист грошових знаків України / А. Г. Загородній, Г. Л. Вознюк, Т. С. Смовженко . – Л. : Львів. банк. ін-т, 2000. – 111 с. 
8.	Крылов И. А. Три басни Крылова / И. А. Крылов; силуэты Е. Нарбута. – Факс. изд. – М. : Книга, 1989. 
9.	Кузнецов Э. Д. Оформление детской книги предреволюционных лет (1906–1917) // Книга: исследования и материалы : сборник. – М., 1963. – С. 135–176. 
10.	Лісовський Р. Юрій Іванович Нарбут: спогади / Р. Лісовський // Визвол. шлях. – 1966. – № 2. – С. 188–192.
11.	Лукомский Г. К. Старинные усадьбы Харьковской губернии / Г. К. Лукомский. – Петроград, 1917. – 102 с. + [117 л. ил.].
12.	Лукомский В. К. Малороссийский гербовник / В. К. Лукомский, В. Л. Модзалевский; с рис. Егора Нарбута. – Репринт. изд. – К. : Либідь, 1993. – XXV, 213, LXVIII c.: ил.
13.	Перші грошові знаки – творчий внесок Г. Нарбута в історію України XX ст. // Сайт Дніпропетровського НІМ ім. Д. Яворницького.
14.	Пляши, Матвей, не жалей лаптей! / рис. Г. Нарбут. – Факс. изд. – М. : Книга, 1989. 
15.	Художники України : енцикл. довід. Вип. 1. / Акад. мистецтв України, Ін-т пробл. сучас. мистецтва; [авт.-упоряд. М. Г. Лебединський; редкол.: В. Д. Сидоренко та ін.]. – К. : Інтертехнологія, 2006. –  640 с. 
16.	Шуст Р. Нумізматика: історія грошового обігу та монетної справи в Україні / Роман Шуст. – К. : Знання, 2007. – 376 с. 

Драновська Світлана Вікторівна,
кандидат педагогічних наук,
старший викладач кафедри
соціально-гуманітарної освіти
КЗ СОІППО

РЕАЛІЗАЦІЯ МІЖПРЕДМЕТНИХ ЗВ’ЯЗКІВ ТА УРОКАХ ІСТОРІЇ УКРАЇНИ ТА МИСТЕЦТВА В УМОВАХ ТРАНСФОРМАЦІЇ ОСВІТНЬОГО ПРОСТОРУ
Міжпредметні зв’язки виступають як одна із основних умов єдності навчання і виховання, засіб комплексного підходу до предметної системи навчання. Вирішення проблеми міжпредметних зв’язків відіграє важливу роль при визначенні змісту, методів і організації процесу навчання. Міжпредметні зв’язки – це вираження фактичних зв’язків, що встановлюються в процесі навчання або в свідомості учня, між різними навчальними предметами.
Для успішної реалізації міжпредметних зв’язків вчителю історії необхідно детально знати не тільки програму, але й зміст підручників, методичних посібників з таких предметів, як література, географія, дисципліни естетичного циклу. Саме з цими предметами можливі найбільш часті зв'язки у навчанні історії. Міжпредметні зв'язки не повинні порушувати основних положень діючої навчальної програми та перевищувати ліміт часу та обсягів інформації, що подається учням. Сучасний педагог повинен чітко виділяти головне та другорядне. Одна із умов ефективної реалізації міжпредметних зв’язків – це опрацьовувати з учнями інформацію, котра має практичну, теоретичну та виховну користь [3].
Інтеграційні процеси навчання , які закладені в програмах, підручниках, не знайдуть застосування на практиці, якщо вчитель не оволодіє методикою находження оптимального варіанту залучення знань інших дисциплін. Багато залежить від рівня професійної підготовки учителя, прагнення зробити власні підходи до встановлення взаємозв’язку між предметами. Доцільно практикувати об’єднанні заняття, які пов'язані єдністю проблематики. Наприклад, проведення шкільних занять на міжпредметній основі, які присвячені питанням становлення Національної академії наук України у 1918- 2018 рр. Зокрема, аналізувати видатні постаті, які вивчаються у шкільних курсах «Історія України» та «Мистецтво». Особливо цінним буде матеріал про науковців та мистецтвознавців, які працювали і творили і ті буремні роки.
Так, Василь Кричевський (1872−1952) український художник, архітектор, графік, художник, доктор мистецтвознавства, професор, почесний член Української Вільної Академії наук, який став одним із засновників Української Академії Мистецтв у 1917 р. та одним з її перших професорів. 
Його брат, Федір Кричевський (1879−1947) український живописець і педагог, заслужений діяч мистецтв УРСР. Його живописна творчість є вагомою сторінкою в українському мистецтві модерну та радянському мистецтві. У 1917 р. митець прийняв активну участь у заснуванні Української академії мистецтв, став одним із її перших професорів. Федір Кричевський першим зайняв посаду ректора академії [6].
Відомий глухівський графік Георгій Нарбут (1886–1920) , знавець українського стародавнього мистецтва і геральдики, виконав безліч гербів, ілюстрував Малоросійський Гербовник. Нарбут створював ескізи військових мундирів армії України. Розробив поштові марки Української Народної Республіки. У вересні 1917 р. став професором графіки Української Академії Мистецтв, а з грудня 1917 − її ректором. 
В той же час, Георгій Нарбут розробив проекти Державного Герба і Печатки Української держави. 18 липня 1918 р. гетьман Скоропадський затвердив спроектовану Нарбутом малу Державну печатку − зображення козака з пищалем на плечі на восьмикутному тлі, у верхній частині якого було розміщено володимирський тризуб [1].
Український історик-мистецтвознавець, Федір Ернст (1891–1942) навчався в гімназії у Глухові 1900–1901 рр., досліджував історію української архітектури та мистецтва. Був членом Комісії з організації Лаврського музею культів, Київської картинної галереї, Музею мистецтв ВУАН, членом комітету з ремонту та реставрації Софійського собору. Працював інструктором Всеукраїнського та Київського губернського комітетів охорони пам'яток. Але це не завадило двічі заарештувати його. 
За сприяння нашого земляка, вченого-історика, громадського та політичного діяча Миколи Василенка (1866–1935) почала активно функціонувати українська академія наук. У 1921 – 1922 рр. його було обрано президентом Всеукраїнської академії наук (ВУАН). На жаль, ім’я М. Василенка – професора, дійсного члена УАН з 1920 р., члена багатьох наукових товариств було викреслено з історії української науки на довгі роки [5].
Український художник-футурист Давид Бурлюк (1882–1967), який родом із Лебединського повіту Харківської губернії (нині Лебединський район Сумська область). У творчому доробку Давид Бурлюка тисячі робіт. Перша тема, яка завжди його цікавила – тема жінки, але лише в одній особі – його дружини Марусі. Друга тематична лінія – Україна. Тому серед його робіт стільки квітів і натюрмортів, у кожному з яких можна впізнати деталі, пов’язані з Україною – вітряк, калину, люльку. А ще одна лінія – сюрреалізм, як пророцтво для наступних десятиліть про те, що з нами станеться. Тому ці картини варто уважно роздивлятися [2].
Яскравим представником українського і світового авангарду був уродженець Ямпільського повіту Харківської губернії, нині смт. Сумської області Олександр Богомазов (1880–1930). Практично відразу після смерті ім’я та творчість О. Богомазова було викреслено з історії радянської епохи. Лише у середині 1960-х рр. під час «відлиги» його творчість були відкриті світу. Олександра Богомазова називали «українським Пікассо», який пройшов у своїй творчості декілька періодів. Найзнаменитіші – кубофутуризм та спектралізм. Був не тільки чудовим художником-новатором, але і теоретиком нового мистецтва, який теоретично обґрунтував пошуки художнього авангарду та організував у Києві мистецьке об’єднання «Кільце», гурток представників кубофутурістичного напрямку [4].
Таким чином, академіки-науковці та мистецтвознавці, які працювали в українській академії наук і мистецтв, зробили безцінний внесок у розвиток української і світової науки, освіти і культури та сприяли піднесенню національно-культурного відродження нашої держави.
У результаті необхідно зазначити, що міжпредметні зв’язки допомагають формувати цілісність світогляду, світосприйняття і світорозуміння здобувачів освіти. Сучасний освітні простір шкільних предметів «Історія України» та «Мистецтво» має бути інтегрованим, так як це об’єктивно виправдано сучасними вимогами щодо розвитку молоді та дозволяє висвітлювати дискусійні питання, які виникають у процесі навчання.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Георгій Нарбут. Три десятиріччя [Електронний ресурс]. – Режим доступу до статті: https://uamodna.com/articles/georgiy-narbut-try-desyatyrichchya/ 
2.	 Давид Бурлюк – відомий у світі, але незнаний в України [Електронний ресурс]. – Режим доступу до статті: http://photo-lviv.in.ua/davyd-burlyuk-vidomyj-u-sviti-ale-neznanyj-v-ukrajiny/ 
3.	Міжпредметні зв’язки на заняттях соціально-гуманітарних дисциплін [Електронний ресурс]. – Режим доступу: 
4.	https://ru.osvita.ua/school/lessons_ summary/education/37319/ 
5.	Олександр Богомазов [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://incognita.day.kiev.ua/oleksandr-bogomazov.html 
6.	Світоч духу Микола Василенко [Електронний ресурс]. – Режим доступу: https://uamodna.com/articles/svitoch-duhu-mykola-vasylenko/ 
7.	Федір Григорович Кричевський [Електронний ресурс]. – Режим доступу http://naoma.edu.ua/ua/academy/vidatn_osobistost/fedr_grigorovich_krichevskiy/ 

Дудко Наталія Василівна,
кандидат педагогічних наук, доцент,
доцент кафедри соціально-гуманітарної освіти
комунального закладу Сумський обласний
інститут післядипломної педагогічної освіти

ЛІНГВОДИДАКТИЧНА СПАДЩИНА  ЧЛЕНА-КОРЕСПОНДЕНТА НАПН УКРАЇНИ, ПРОФЕСОРА О.М. БІЛЯЄВА
27 лютого 2018 р. виповнилося б 93 роки видатному українському мовознавцю, методисту, відомому в Україні і за її межами, члену-кореспонденту НАПН України, докторові педагогічних наук, професору Біляєву Олександру Михайловичу.
Майже півстоліття Олександр Михайлович Біляєв працював в Інституті педагогіки НАПН України, який став його другою родиною: протягом 25 років (з 1959 року) очолював відділ (сектор, лабораторію) методики мови, сім років працював на посаді заступника директора з наукової роботи інституту. 
Завдяки творчій, наполегливій праці Олександр Михайлович мав безсумнівний авторитет як учений-методист в галузі української лінгводидактики. 
Наукові пошуки вченого пов’язані з проблемами змісту, форм і методів навчання української мови в середній загальноосвітній школі. Творчий доробок професора – понад 200 праць, у тому числі – навчальні програми, 20 підручників української мови для 5-11 класів (у співавторстві), монографії («Сучасний урок української мови», «Методика вивчення української мови в школі» (у співавторстві), «Шляхи підвищення ефективності уроку української мови в 5-7 класах», «Лінгводидактика української мови».
Під керівництвом Олександра Михайловича успішно захистили дисертації понад 40 кандидатів і 5 докторів наук. По суті сформувалася наукова школа професора О.М. Біляєва. Нині його учні – професори і доценти, а також учителі української мови і літератури, які працюють у вищих і загальноосвітніх навчальних закладах різних куточків України, з глибокою шаною і любов’ю згадують свого Вчителя і як професора Національного педагогічного університету імені М.П.Драгоманова, де працював Олександр Михайлович певний час як викладач.
Науково-педагогічна діяльність Олександра Михайловича відзначена двома орденами «Знак пошани», медаллю А.С.Макаренка, Почесною Грамотою Кабінету Міністрів України та багатьма іншими нагородами. За розпорядженням Президента України Олександру Михайловичу як видатному діячеві науки було призначено довічну державну стипендію.
У контексті наукових поколінь доречно сказати  те, що науковим керівником кандидатської дисертації О.М. Біляєва був В.І. Масальський, визначний педагог, видатний український учений, предметом наукових досліджень якого були проблеми стилістики української мови, історії та методики середньої і вищої школи, вивчення граматики, засвоєння правопису, розвитку мовлення учнів. Кандидатську дисертацію Олександра Михайловича присвячено роботі над орфографічними помилками учнів (К, 1955).
Тема докторської дисертації О.М. Біляєва – «Лінгводидактичні основи сучасного уроку української мови в середній школі» (К., 1985), мета її дослідження – розроблення лінгводидактичних засад сучасного уроку української мови в основній школі: зміст уроку, його зовнішня (типологія, структура) і внутрішня (методи, прийоми і засоби навчання) організації, технологія уроків української мови – рідної і другої (у школах з російською мовою навчання). 
Серед завдань :
•	укладання оптимальної структури змісту уроків української мови; 
•	удосконалення методики зовнішньої і внутрішньої організації уроку української мови; 
•	розроблення типології, структури і методики уроків розвитку зв'язного мовлення учнів;
•	висвітлення особливостей навчання української мови в основній школі в умовах білінгвізму [2, с. 9-10].
Про удосконалення структури сучасного уроку української мови йдеться в основоположних розробках: у «Концепції інтенсивного навчання мови» (Українська мова і література в школі. – 1991. – № 6), «Концепції мовної освіти в Україні» (Рідна школа. – 1994. – № 9), «Концепції навчання державної мови в школах України» (Дивослово. – 1996. – № 1), автором і співавтором яких був О.М. Біляєв.
Який же урок можна вважати сучасним? На думку вченого, такий, який «за своїми цілями (освітньою, розвивальною, виховною), змістом, структурою і методами проведення відповідає найновішим вимогам теорії і практики навчання в школі і є високоефективним» [4, с. 13].
З аналізу наукової спадщини О.М. Біляєва випливає, що уроки рідної мови орієнтовно можна поділити на дві групи: аспектні й уроки розвитку зв'язного мовлення. Мета аспектних уроків – на основі засвоєння теоретичних відомостей з мови сформувати у школярів фонетико-орфоепічні, лексико-фразеологічні, словотвірні, граматичні і правописні вміння й навички.
До аспектних належать: уроки вивчення нового матеріалу, або засвоєння нових знань; формування умінь і навичок; проведення контрольної роботи; аналізу контрольних робіт; узагальнення і систематизації вивченого, повторення окремої теми, розділу [1, с. 27-32].
В основу запропонованої науковцем класифікації уроків розвитку мовлення покладено вид творчої роботи та мету її проведення, відповідно до чого визначено два їх різновиди: 
1)	уроки, на яких учні виконують «малі жанри» творчих робіт (усний переказ, розповідь про почуте або побачене, опис предмета, написання нарису, вільного або творчого диктанту), і
2)	 уроки проведення великих за обсягом переказів і творів та їх аналізу з учнями. 
Окремо виділено урок підготовки до контрольного твору [1, с. 29].
О.М. Біляєв не залишив поза увагою і нетрадиційні уроки української мови, які подекуди іменують ще нестандартними на противагу усталеним, апробованим часом урокам. 
Науковець обстоював термін нетрадиційних уроків, оскільки в понятті традиційності вбачав позитивний зміст: «Традиційні уроки часом безпідставно називають стандартними, тобто трафаретними, шаблонними, забуваючи пряме значення цього слова: стандартний ‒  це такий, що відповідає прийнятим вимогам (стандарту) вищого рівня, взірцевий» [1, с. 27].
Нетрадиційні типи уроків, на думку О.М. Біляєва, визначаються за основним методом навчання, що застосовується на уроці: урок-лекція, урок-семінар, урок-диспут, урок-екскурсія та ін. Водночас зауважував, що лекція або диспут чи їх фрагменти можуть застосовуватися і на традиційних уроках.
На думку вченого, останнім часом намітилася тенденція до використання нового типу уроку, названого інтегрованим, що передбачає органічне поєднання відомостей з інших навчальних предметів навколо однієї теми. Це дає змогу, за словами О.М. Біляєва, нівелювати деякі недоліки предметної системи навчання, якими є розрізнення і фрагментарність викладу, та залучити потрібні відомості із суміжних предметів, що сприяє різнобічному і цілісному засвоєнню учнями знань.
Як свідчать проведені О.М. Біляєвим дослідження, ефективність уроку української мови забезпечується: 
а) високим науково-теоретичним і виховним рівнем його змісту; 
б) раціональним структуруванням навчального матеріалу; 
в) оптимальною кількістю і творчим характером практичних завдань і вправ; г) органічним поєднанням роботи над засвоєнням теоретичних відомостей із мови, орфографії і пунктуації та розвитком усного і писемного мовлення учнів; 
ґ) правильним вибором типу уроку та адекватної йому структури;
 д) використанням сучасних методів викладання [2, с. 48].
Таким чином, О.М. Біляєв здійснив фундаментальний вклад у розробку лінгводидактичної теорії організації уроку української мови:
•	умотивував, що урок є основною формою навчально-виховної роботи в школі;
•	сформулював вимоги до сучасного уроку української мови;
•	довів важливість класифікації уроків за основною дидактичною метою;
•	обґрунтував типологію уроків, яка відображає поєднання традиційних і новітніх технологій організації навчально-виховного процесу в загальноосвітніх навчальних закладах;
•	проаналізував шляхи модернізації уроку української мови;
•	окреслив перспективи вирішення проблеми зовнішньої і внутрішньої організації уроку мови.
У вітчизняній методичній науці О.М. Біляєв розробив лінгводидактичні засади технології уроку мови, теорії, яка є базовою, визначальною в усіх сучасних посібниках і підручниках із методики викладання української мови.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Біляєв О.М. Лінгводидактика рідної мови . К.: Генеза, 2005. 180 с.
2.	Беляев A.M. Лингводидактические основы современного урока украинского языка в средней школе: автореферат дис.... докт. пед. наук: 13.00.02 .  К., 1985.  48 с.
3.	Біляєв О.М. Сучасний урок української мови.  К.: Рад. школа, 1981. 176с.
4.	Методика вивчення української мови в школі / О.М. Біляєв,                              В.Я. Мельничайко, M.I. Пентилюк та ін.  К.: Рад. школа, 1987.  246 с.

Жаботинська Лариса Валеріївна, 
учитель історії
Чернеччинського НВК
Краснопільської ОТГ

ЗАЛОГА В.О. – ВІДОМИЙ ВЧЕНИЙ У МАШИНОБУДІВНІЙ ГАЛУЗІ, СПЕЦІАЛІСТ В ОБЛАСТІ ТЕОРІЇ РІЗАННЯ ТА МОДЕЛЮВАННЯ РОБОЧИХ ПРОЦЕСІВ ВИСОКИХ ТЕХНОЛОГІЙ
Залога Вільям Олександрович – відомий вчений у машинобудівній галузі, спеціаліст в області теорії різання та моделювання робочих процесів високих технологій. Ним вперше запропоновані: новий комплексний підхід у теорії різання, який полягає у тому, що регулюванням режиму навантаження леза, абстрагуючись від виду і способу обробки, можна на формалізованому рівні оптимізувати умови роботи леза, а саме: значно підвищити його ресурс і покращити оброблюваність матеріалу залежно від властивостей контактуючих оброблюваного і інструментального матеріалів та умов реалізації схеми різання і формоутворення; нова концепція моделювання нестаціонарних процесів на основі базового процесу різання, який охоплює найбільшу сукупність ознак нестаціонарності. Залога В.О. вперше розробив і практично реалізував методологію комплексного теоретично-експериментального дослідження нестаціонарних видів обробки різанням. За останні роки роботи, якими керує проф. Залога В.О., набули фундаментального характеру, бо в значній мірі лежать у площині вивчення фізичних явищ, супроводжуючих нестаціонарний вид обробки різанням – процес тангенціального точіння, який має такі специфічні особливості, які майже зовсім не дозволяли використовувати набутий науковий досвід у машинобудівній галузі для прогнозування результатів цього прогресивного методу механічної обробки матеріалів і створення найсучасніших високоефективних технологічних процесів з використанням верстатів надвисокої продуктивності роторного типу з тангенціальною схемою різання. Розроблені на сучасному рівні при вивчені цього процесу методики, моделі та отримані результати носять загальний характер і використовуються при вивченні та створенні моделей будь-яких нестаціонарних процесів та видів обробки різанням (фрезерування, шліфування та інших). Дослідження Залоги В.О. в області моделювання процесів різання отримали широке визнання як в Україні, так і за її межами (в Угорщині, Німеччині, Румунії, Польщі та ін.). 
Залога В.О. є одним з провідних учених університету. На протязі всього терміну роботи у ВНЗі керує науковим направленням з проблем «Створення нових та удосконалення існуючих технологічних процесів механообробного виробництва», на базі якого створено науково – педагогічну школу. Працює у СумДУ з 1969 р. на посадах асистента, старшого викладача, доцента, професора. У 1995 році йому присвоєно звання професора по кафедрі «Металорізальні верстати та інструменти» (МРВ). З 1978 по 1990 рік обіймав посаду завідувача кафедри МРВ. У 2000 році захистив докторську дисертацію. З 2002 року Залога В.О. знову працює на посаді завідувача цієї кафедри, а з 2007р. після об’єднання кафедр «Технологія машинобудування» та МРВ очолює кафедру «Технологія машинобудування, верстати та інструменти» (ТМВІ).
Обсяг госпдоговірних тем на протязі 1980-1990 років складав 250-300 тисяч карбованців на рік. Під його керівництвом виконувались у цей час 3 теми І категорії, по яких сумісною постановою ДКНТ СРСР та Президії АН СРСР з погодженням з Держпланом СРСР від 10.11.1985 р. № 573/137 інститут був призначений головним. Економічний ефект від впровадження технічних розробок виконуваної тематики за цей термін склав більш ніж 5 млн. карбованців. З 1988 року обіймає посаду провідного наукового співробітника. Був атестований на цю посаду атестаційними комісіями Харківського політехнічного інституту та нашого університету. З 1990 року під його керівництвом виконуються роботи по держбюджетній тематиці, в яких беруть участь щорічно не менш 5-10 студентів, аспірантів та пошукувачів. Активно займається підготовкою наукових кадрів. Під його керівництвом підготовлено та захищені 18 дисертаційних робіт, у т.ч. дві докторська. На теперішній час керує науковою роботою чотирьох аспірантів та одного докторанта.
Залога В.О. є одним з провідних викладачів, який активно впроваджує наукові розробки в навчальний процес – більш ніж у 20 лекціях, 10 лабораторних та практичних роботах. Ним самостійно розроблено навчальний курс “Наукові основи спеціальних методів обробки різанням”, який майже 35 років являється складовою частиною навчальних планів підготовки висококваліфікованих кадрів для господарства України. Він веде підготовку студентів по індивідуальних планах, очолює створений ним „Експериментальний науково-дослідний студентський інститут”, основною метою якого є долучення студентів до вирішення виробничих завдань, органічне поєднання їх наукової роботи з навчальним процесом, та забезпечення можливості реалізації цього при виконанні комплексних дипломних проектів та робіт, у т.ч. міжкафедральних та міжфакультетських.
Залога В.О. є членом вченої та науково-технічної рад і членом атестаційної комісії університету. Він є членом спеціалізованої вченої ради по захисту докторських та кандидатських дисертацій (м. Харків, НТУ „ХПІ”), був членом експертної ради ВАК України, членом редколегії журналу „Вісник СумДУ”. Має 570 публікацій, в тому числі: 6 монографій, 26 авторських свідоцтв та патентів на винаходи, 45 навчально-методичного характеру, у т. ч. 5 підручників, вісім навчальних посібників з грифом МОН України та один, виданий у Росії (м. Барнаул).
У 2004р. В.О. Залогу обрано академіком АН вищої освіти України по відділенню механіки та машинобудування, а у 2014р. занесено на  ДОШКУ ПОШАНИ «Педагогічна гордість Сумщини»; у відповідності з Указом Президента України № 906 «Про державні стипендії видатним для діячів науки, освіти, культури і мистецтва, …» був державним стипендіатом (2012-2015 р.р.).
В.О. Залога нагороджений: від імені Мінвузу СРСР та ЦК профспілок двома знаками „Победитель соцсоревнования” (1976 та 1978 р.р.), знаком „Изобретатель СССР”, Почесною грамотою Мінвузу СРСР за кращу науково-дослідну роботу (1988 р.), знаком „Відмінник освіти України” (2002 р.); знаком «Петро Могила» (2007р.); знаком «За наукові та освітні досягнення» (2018); Почесною грамотою Української федераціі вчених за розробку та впровадження нових технологій у виробництві ріжучих інструментів та за підготовку науково-педагогічних кадрів (2004 р.), Почесною грамотою Міністерства освіти і науки України за багаторічну сумлінну працю, вагомий особистий внесок у підготовку висококваліфікованих спеціалістів, плідну науково-педагогічну діяльність (2005 р.). У 2004 р. рішенням вченої ради СумДУ В.О. Залозі присвоєне  почесне звання «Заслужений професор Сумського державного університету». 
В.О. Залога обраний почесним професором кафедр «Інтегровані технології машинобудування» (ХПІ, м. Харків), «Технологія машинобудування» та «Інтегрованих технологій  машинобудування» (КПІ, м. Київ),  «Металорізальні верстати та інструмента» (ДДМА м. Краматорськ).
Здоровцова Юлія Іванівна,
вчитель історії Комунальної установи 
Сумська спеціалізована школа 
І-ІІІ ступенів ім. В.Стрельченка

ІВАН КРИП’ЯКЕВИЧ: ЖИТТЯ ЗАДЛЯ НАУКИ, НАЦІЇ, ДЕРЖАВИ
Дослідженням історії України займається чимало вчених, але найбільший внесок в розвиток цієї науки зробили історики XIX-XX ст., такі як Микола Костомаров, Володимир Антонович, Михайло Грушевський, Дмитро Яворницький. На одну сходинку поряд з корифеями вітчизняної історії впевнено можна поставити Івана Крип’якевича – видатного історика XX ст., який все своє життя присвятив дослідженню історії України та рідного краю. 
Іван Петрович Крип’якевич (1886–1967) львівський  історик-дослідник,  краєзнавець, педагог,  фахівець у галузі сфрагістики, археології, нумізматики. З перших років своєї наукової діяльності опрацював значну кількість матеріалів в архівах Києва, Москви, Варшави, що дало йому змогу робити власні висновки у вигляді багатьох наукових робіт. Бо саме так працювати його навчив вчитель Михайло Грушевський. Про вплив українського історика Іван Петрович писав у своїх спогадах: «Особливого значення для мого розвитку як історика, мав М.Грушевський. Він давав багато фактів, серед яких загублювалося узагальнення. Він не любив синтезу ‒ раз висловлював навіть: ми збираємо матеріали, а інші будуть робити висновки». Прикладом такої роботи вчителя і учня стала перша велика археографічна праця Івана Крип’якевича «Матеріали до історії української козаччини» (1908), що увійшла у 8-й том фундаментальної серії «Джерела до історії України-Руси». А також його докторська дисертація «Козаччина і Баторієві вольності», яку І.Крип’якевич захистив у листопаді 1911 р. і одержав ступінь доктора філософії з групи історичних наук. У 20-30-ті роки М.Грушевський залучає свого талановитого учня, уже зрілого вченого, до активної праці з  Всеукраїнською академією наук.   Івана Крипякевича по праву назвали найвидатнішим і найпліднішим учнем українського історика Грушевського. 
Вагомий внесок вченого в дослідження джерельної бази з історії України. Будучи  з 1905 р. членом археологічної комісії Наукового товариства ім. Т. Шевченка, Іван Петрович активно опрацьовував першоджерела і опублікував понад 30 робіт з джерелознавств: «До історії Українського Державного архіву в XVII ст.», «Джерела з історії Галичини періоду феодалізму», «Літописи ХVI-ХVIII ст. в Галичині» та інші. Найбільша джерелознавча праця І. П. Крип’якевича – «Документи Богдана Хмельницького (1648–1657)». Завдяки знанням семи іноземних мов І. Крип'якевич мав можливість ознайомитись з культурною спадщиною зарубіжних країн, з досягненнями світової історичної науки, одночасно він опублікував 82 рецензії на праці зарубіжних дослідників, а серед них ‒ 70 ‒ польською, 6 ‒ німецькою, 5 ‒ латинською, одну ‒ чеською мовами.
Поряд з науковою діяльністю вагому роль мала широка просвітницька діяльність історика Івана Крип’якевича. Вчений  всіляко намагався донести свої погляди широкому загалу, піднімаючи історичну самосвідомість, значущість славетного минулого народу, перш за все через друковані науково-популярні статті у різних тодішніх журналах і газетах: «Просвіта», «Життя і знання», «Дзвінок», «Назустріч», «Рідна мова», «Неділя», «Українська книга», «Діло», «Молода Україна», «Стара Україна», «Просвітні листки», «Письмо з Просвіти», «Ілюстрована Україна», «Українське слово»,  «Українська школа» та інші. Іван Крип’якевич наголошував, що знання минулих віків дає можливість зрозуміти краще сьогодення, оскільки теперішність має своє коріння в минулому. Знання історії дає можливість відповісти на питання: «Хто ми?»
Великий внесок видатного історика у виховання молодого покоління. Його педагогічна діяльність розпочалася відразу  після закінчення університету. І. П. Крип'якевич вчителював понад 25 років у різних гімназіях  Львова, Рогатина, Жовкви, не припиняючи наукової роботи з історії. Саме в цей час протягом 10 років він досліджує і видає велику працю «Студії над державою Б. Хмельницького».  В 1908 році Іван Крип'якевич заснував при Академічній громаді просвітній гурток, який влаштовував доповіді в читальнях «Просвіти» на Львівщині, організував курси для робітничої молоді. 		Відомо, що на початку XX ст. українська громадськість з великими зусиллями добилася відкриття в багатьох селах і містах рідної школи, але вони були матеріально не забезпечені, а тому виникла потреба збирати пожертвування. Вже тоді 26-річний  вчитель І. Крип'якевич опублікував у газеті «Діло» за 18 липня 1912 року статтю «Як збирати жертви для школи», в якій закликав українську громадськість допомогти грішми цим школам. Так у Львові йому вдалося заснувати приватну школу імені короля Данила ‒ першу українську школу на Жовківському передмісті Львова. 
Освітня політика українських урядів 1917-1920 рр., розбудова школи на національних засадах, підштовхнула Крип'якевича до написання україномовних шкільних підручників. Використовуючи майже десятирічний педагогічний досвід, історик оперативно відгукнувся на потреби тогочасного суспільства і школи. У часопису «Письмо з Просвіти» І.Крип’якевич писав: «Історія має не тільки теоретичне значіння як наука для науки, але й дуже велику практичну вартість, коли поставити їй за ціль пояснювати теперішність. У Західній Європі вже давно зрозуміли се завдання історії і пишуть у відповідний спосіб підручники». Менш ніж за чотири роки Іван Петрович видав чотири навчальні книги: "Коротку історію України для початкових шкіл та перших класів гімназії", "Огляд історії України для вищих кляс середніх шкіл та вчительських курсів", "Шляхами слави українських князів", "Оповідання з історії України для нижчих кляс середніх шкіл". Книги написані гарною українською мовою, просто й доступно. У книзі "Оповідання з історії України для нижчих кляс середніх шкіл. Перша частина: княжа доба" історик планував написати і другу частина "Оповідань...", але цьому перешкодила Польсько-українська війна 1918-1919 рр. Від початку 20-х рр. Іван Петрович працює в польських гімназіях Львова, бере участь у створенні Українського таємного університету у Львові. У великій науковій спадщині вченого не тільки  підручники з історії для початківців, і для старшокласників, а такі фундаментальні підручники, як «Історія України», «Велика історія України»,  «Всесвітня історія», «Історія українського війська», «Історія української культури» тощо. 
Багато зусиль присвятив професор І. Крип'якевич у вирощенні педагогічних і наукових кадрів, зокрема тоді, коли працював професором і завідувачем кафедри історії України Львівського державного університету (1939 - 1941) та деканом історичного факультету того ж вузу (1944 - 1946), після чого, як відомо, почалися гоніння вченого. Івана Крип'якевича ніколи не репресували, не звільняли з роботи та працювати йому довелося за умов суворого диктату «зверху». Одразу по закінченню війни у науковій періодиці та на зборах наукових установ історика почали звинувачувати у фальсифікації етногенезу російського народу. Над ним влаштовували цькування у пресі, різноманітні заходи ідеологічного тиску. Загалом народницький напрям української історіографії «нарекли» «українським буржуазним націоналізмом», який упродовж довгих років піддавався критиці. Самого ж академіка віднесли до числа ідеологів «буржуазно-націоналістичної школи М. Грушевського». І хоча з 1953 року відношення до професора різко міняється у кращий бік, то все ж основні праці минулих років продовжують ховати від народу у спецфондах. За радянських часів Іван Крип'якевич завідував кафедрою історії України Львівського університету ім. І.Франка, обіймав посади завідуючого відділом Інституту історії України АН УРСР, з 1953 року ‒ директора Інституту суспільних наук АН УРСР у Львові. На цій посаді він перебував до 1962 року, плідно досліджуючи історію України. Проте до викладацької та популяризаторської праці педагог уже не повернувся. 1941 року Іванові Петровичу без захисту дисертації на підставі наукових звань було присуджено ступінь доктора історичних наук, у 1958 він став академіком, 1961 року ‒заслуженим діячем науки УРСР.
Звичайно, він міг обрати собі безпечне місце за океаном, але, як говорив сам, ‒ «хтось мусить залишатися, щоб і тут берегти культуру, мову і наступне відродження нації». І ще нагадував, що справжній учений за будь-яких умов повинен мати власну позицію і вміти її відстоювати, бути чесним перед історією і народом. Тож, Іван Петрович Крип’якевич – великий історик XX ст., автор великої наукової спадщини,  понад  700 наукових та науково-популярних праць, ‒ до якої і сьогодні, і в майбутньому звертатиметься не одне покоління. 

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Заболотна І. Спогади Івана Крип’якевича (1904–1911) / Український археографічний щорічник. ‒  Нова Серія. ‒  2010. – випуск 15, – 780 с.
2.	Грабовецький В. Тези доповідей та повідомлень регіональної науково-теоретичної конференції, присвяченої 105-річчю з дня народження визначного історика України, академіка Івана Крип’якевича /                             В. Грабовецький, О. Кізлик, В.Полєк. – Івано-Франківськ, 1991.
3.	Крип’якевич І. Виклади з історії України // Письмо з «Просвіти» (Львів). – 1913.
4.	Іван Крип'якевич: кат. книжк. виставки до 125-ліття від дня народж.              І. П. Крип'якевича / Івано-Франків. ОУНБ ім. І. Франка ; [уклад. :                      Н. В. Джус, В. В. Джус ; відп. за вип. Л. В. Бабій]. - Івано-Франківськ, 2011.
5.	Дашкевич Я. Іван Крип’якевич – історик України // Крип’якевич І.П. Історія України. – Л., 1990.

Калашник Тетяна Олексіївна,
учитель історії комунальної установи 
Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ 
ступенів №6, м. Суми, Сумської області 

ОЛЕКСАНДР БОГОМОЛЕЦЬ: 
ПОГЛЯД ІЗ СЬОГОДЕННЯ В МИНУЛЕ 
Олександр Богомолець – учений, який цікавився багатьма  проблемами патологічної фізіології, ендокринології, геронтології, нейронауки, автор численних наукових праць, ініціатор створення науково-дослідних закладів медичного профілю в Росії та Україні, академік, який займав посаду президента Академії наук УРСР, віце-президента Академії наук СРСР з 1942 по 1945 рр. 
Роботи українського генія про продовження життя, його дослідження невиліковних хвороб, унікальні винаходи вченого стали величезним науковим проривом й основою для сучасної медичної науки.
У статті розглядаються деякі факти біографії титана медичної науки Олександра Богомольця, аналізується його внесок у розвиток медичної науки.
Народився майбутній вчений 24 травня 1881 р. у Лук’янівській в’язниці м. Києва, де з лютого перебувала його мати – Софія Миколаївна Богомолець – одна з активних учасниць організації «Південно-російський робітничий союз». 
У спогадах О. Богомольця, надрукованих 1982 р., ідеться про те, що, коли йому виповнилося два тижні, його в кошику для білизни передали діду, материному батькові, Миколі Максимовичу Присецькому, який відвіз немовля на х.Климове, що неподалік від с. Сорочинці на Полтавщині. Тривалий час вихованням дитини займалися бабуся й дідусь.
Софія Богомолець була засуджена до страти, але згодом вирок було замінено на 10 років каторги, а через спробу втечі збільшено до 19 років. 
Батько, Олександр Михайлович, земський лікар, у цей час перебував у Франції, куди переправив брата своєї дружини, Івана Присецького, так само революціонера-народника, аби врятувати його від арешту. Згодом він нелегально повертається до Російської імперії, у січні 1882 р. в Ніжині був заарештований і згодом засуджений до заслання. 
Свого батька Олександр Богомолець побачив у 6 (за іншими даними у 8) років, матір – у 9 років. Олександр Михайлович неодноразово подавав прохання царю дозволити йому побачення з дружиною. Тільки за клопотанням Льва Толстого зміг його отримати. 
Дорога до Усть-Кари тривала майже півроку. Олександр Михайлович  мав надію вилікувати дружину, але застав її в тяжкому стані й зрозумів, що зможе тільки підтримати її. Про зустріч з мамою О. Богомолець писав: «Я  був з нею тільки півроку, коли ми їздили до неї з батьком на каторгу, на Кару, де вона й загинула, замучена, але не переможена царським режимом, від туберкульозу. Мені тоді було дев’ять років… Десять років каторжного режиму не могли зломити волю цієї тендітної жінки, не вбили в ній віру…» [1, с. 47].
Софію Миколаївну звільнили за три дні до смерті. Олександр Михайлович, намагаючись виконати заповіт дружини, клопотав про поховання її на Україні. Відповідь чекали місяць. У цей час «…мертва вона лежала в нетопленій хаті. А ми з батьком жили в сінях, за завіскою…», – писав Олександр Олександрович [1, с. 47]. Але  прийшла відмова. І поховали Софію Миколаївну на місцевому кладовищі в Карі.
Додому Саша Богомолець із собою віз подарунок – власноруч переплетений  мамою шевченківський «Кобзар».
Навчався майбутній учений у Ніжинській, згодом Кишинівській та  Київській гімназіях, Київському університеті святого Володимира, на медичному факультеті Новоросійського університету в Одесі. У біографії О.Богомольця є цікавий факт. 1908 р. майбутній видатний патофізіолог на іспиті з фізіології одержав категоричний відгук від свого професора: «Ніякого уявлення про фізіологію. Прийдете наступного разу». У подальшому професор визнав помилку і залік студенту було поставлено автоматично [1, с.17].  
Будучи студентом, Олександр Богомолець робить перші кроки як учений. Свою першу наукову роботу («До питання про будову й мікрофізіологію бруннерових залоз») Олександр Богомолець опублікував у 1902 році. Під час навчання в Одеському університеті опублікував 5 наукових робіт.
1908 р. О. Богомолець склав іспити на ступінь доктора медицини й розпочав викладання в Новоросійському університеті. 
Наступного року в Петербурзі він захистив докторську дисертацію. Одним з опонентів О.Богомольця на захисті був академік Іван Павлов.
Навесні 1911 р. молодий доктор наук виїхав на рік до Франції для підготовки до здобуття професорського звання. Професор Анрі із Сорбонни про нього сказав своїм асистентам: «Молодий лікар приїхав до нас учитися. Мені здається, ми самі могли б багато чого в нього запозичити» [2].
Дійсно, під час роботи в Саратові, Москві, Києві виявився талант Богомольця як великого вченого, блискучого педагога й організатора. 
Він є автором першого підручника з патологічної фізіології, в основу якого ліг курс лекцій для студентів Саратівського університету. До кінця життя вченого з «Короткого курсу патологічної фізіології», опублікованого 1921 року,  підручник розрісся до п'ятитомника. 1941 р. за цю роботу Олександру Богомольцю була присуджена Сталінська премія.
Одним із найважливіших винаходів саратівського періоду життя О.Богомольця є імунна антиретикулярна цитотоксична сироватка, яка сприяла загоєнню ран й активізувала імунну систему людини. В історію цей препарат увійшов як «Еліксир довголіття», «Сироватка Богомольця». Під час Другої світової війни сироватку успішно використовували для прискореного заживлення ран, зрощування переломів кісток. Причому, випробував дію своєї сироватки на троюрідному братові Костянтині Богомольці, що страждав на епілепсію і на виразку шлунка. У серпні 1939 р. Олександр Богомолець увів йому ліки під час переливання крові. Пізніше у своїй автобіографії родич ученого написав, що після сироватки «здоров'я почало швидко відновлюватися, і я став знову цілком працездатним» [3]. За вчення про антирекулярну цитотоксичну сироватку (АЦС) Олександру Богомольцю присвоєно звання Героя Соціалістичної Праці.  
Учений узяв участь у створенні першого у світі Інституту гематології та переливання крові (нині – Гематологічний науковий центр). Під його керівництвом була розроблена методика консервації донорської крові, яка не була ним запатентована й фактично подарована світові. 1937 р. на Всесвітній виставці в Парижі цю методику було нагороджено Золотою медаллю. Крім того, Олександром Богомольцем та його учнями було встановлено, що  перша група крові має універсальний донорський характер [4, с. 95].
Одним із напрямків творчих пошуків О.О.Богомольця стало вчення про сполучну тканину. Він установив, що сполучна тканина виконує не тільки сполучну, опорну функцію, а й трофічну (участь в обміні речовин), пластичну (загоєння ран, зрощенні переломів тощо), захисну (утворення антитіл, фагоцитоз) функції. Він уважав, що сполучна частина також чинить протидію розвитку злоякісних пухлин. 
Усі свої наукові розробки вчений присвятив проблемі продовження життя людини. Він був переконаний: «Боротьба за продовження життя людини не повинна, проте, будуватись на спробах омолодження вже постарілого організму. Важко повернути назад течію річки. Але загальмувати процес виснаження функцій організму, процес старіння можна розумним керуванням своїм життям. Перший принцип цього розумного життя – праця. Працювати повинен увесь організм, усі його функції» [4, с. 116].
За його сприянням були створені такі медичні установи: перша медична науково-дослідна установа – Державний інститут мікробіології та епідеміології південного сходу Росії, перші залізничну клініко-діагностичну та пересувну протималярійну лабораторії, Інститут експериментальної біології й патології Наркомату охорони здоров'я УРСР та Інститут фізіології, які після його смерті були об'єднані в Інститут фізіології АН УРСР, Інститут ендокринології та обміну речовин, Інститут онкології та радіології НАН тощо.
Олександр Богомолець став одним з основоположників геронтології — науки про довголіття. Саме під його керівництвом уперше у світі було проведено перепис довгожителів, які мешкали переважно на Кавказі. У 1941 р. у Києві академік створив диспансер боротьби з передчасним старінням, на базі якого згодом було засновано Інститут геронтології – перший такий інститут у СРСР і один із перших у світі.
З 1930 р. О.Богомолець стає президентом Академії наук УРСР. Як президент АН УРСР, О. Богомолець на базі окремих кафедр і лабораторій створив повноцінні науково-дослідні інститути, зокрема Інститут експериментальної біології і патології, директором якого був до кінця життя. Ці структури НАН України багато в чому збережені і функціонують сьогодні.
Крім цього, у Києві Олександр Олександрович заснував один із популярних і «рейтингових» у науковому співтоваристві СРСР «Фізіологічний журнал», редагував багато наукових збірників, ініціював проведення щорічних наукових конференцій з гострих проблем медицини тощо. 
О. Богомолець урятував від НКВС багатьох видатних учених того часу, серед яких М.Птуха (відомий український демограф), К.Воблий (основоположник української економічної географії), О.Лейпунський (фізик-ядерник, який створив перший у СРСР ядерний реактор на швидких нейтронах) тощо.
Помер Олександр Богомолець 19 липня 1946 р. Похований у парку, який посадив разом зі своїми учнями, неподалік від будинку, у якому жив. Ховали вченого як «Маршала Науки» (тіло везли по зруйнованому, ще невідновленому після війни Києву на військовому лафеті). За переказами, смерть вченого Сталін прокоментував так: «Ти дивись, обдурив усіх» (сподівався, що вчений та його винаходи допоможуть йому продовжити життя).
Вищеназвані роботи О. Богомольця стали значним науковим проривом у тогочасній медичній науці, основою для сучасних медичний теорій, а сформовані на їх фундаменті принципи і сьогодні широко використовуються в профілактиці й лікуванні. 
Зокрема І. Шаров, кандидат історичних наук, зазначає: «Антиретикулярна цитотоксична сироватка … – ефективний засіб для стимуляції фізіологічної системи сполучної тканини. Вона не є панацеєю від усіх хвороб, але дуже ефективна при таких захворюваннях: відкриті й закриті переломи кісток, довго незагоювані мляво інфіковані гранульовані рани й загальна гнійна інфекція організму, гнійні запалення порожнин і тканин, затяжні пневмонії й абсцеси легень, тонзиліти, висипний тиф, гінекологічний сепсис, ревматизм, мастопатії, виразки шлунка і дванадцятипалої кишки, розсіяний склероз, ряд психозів тощо. Сироватка О.О.Богомольця – єдиний засіб специфічної стимуляції фізіологічної системи сполучної тканини, що є надзвичайно важливим у сучасних умовах, коли організм людини поставлено в складні екологічні умови, що порушують стан його компенсаторних механізмів» [5, с. 44].
Саме О. Богомолець одним із перших у світі вказав на очевидний зв'язок алергії та імунітету людини.
Олександр Богомолець та його учні заклали основи нової галузі в медичній науці – патофізіології. 
Своє життя вчений присвятив служінню людям, можливості зробити життя довгим і позбавленим хвороб. Саме таким пам’ятаємо його.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Александр Александрович Богомолец. Воспоминания современников / под общ. ред. О.А. Богомольца. Киев: Наукова думка, 1982. 216 c. URL: http://irbis-nbuv.gov.ua/cgi-bin/ua/elib.exe?Z21ID=&I21DBN=UKRLIB&P21DBN=UKRLIB&S21STN=1&S21REF=10&S21FMT=online_book&C21COM=S&S21CNR=20&S21P01=0&S21P02=0&S21P03=FF=&S21STR=00003319 (дата звернення: 27.10.2018).
2.	Олександр Олександрович Богомолець // Новости медицины и фармации. 2011. №6. URL: http://www.mif-ua.com/archive/article/16849 (дата звернення: 27.10.2018).
3.	Олександр Богомолець – українець, який продовжив життя людству. URL: http://heroes.profi-forex.org/ua/bogomolec-oleksandr-oleksandrovich (дата звернення: 27.10.2018).
4.	Богомолець О.О. Продовження життя. Київ: Видавництво Академії наук УРСР, 1940. 120 с. URL: http://irbis-nbuv.gov.ua/cgi-bin/ua/elib.exe?Z21ID=&I21DBN=UKRLIB&P21DBN=UKRLIB&S21STN=1&S21REF=10&S21FMT=online_book&C21COM=S&S21CNR=20&S21P01=0&S21P02=0&S21P03=FF=&S21STR=00003317 (дата звернення: 27.10.2018).
5.	Шаров І. 100 видатних імен України. Київ, 1999. 496 с. URL: https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%A8%D0%B0%D1%80%D0%BE%D0%B2_%D0%86%D0%B3%D0%BE%D1%80_%D0%A4%D0%B5%D0%B4%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D1%87 (дата звернення: 25.10.2018).

Капленко Алла Олександрівна,
КУ Сумська ЗОШ І-ІІІ ступенів №6, 
 м. Суми,  вчитель зарубіжної літератури

М.П.БАЖАН ‒ ПОЕТ, НАУКОВЕЦЬ-ЕНЦИКЛОПЕДИСТ, ПЕРЕКЛАДАЧ, ЛІТЕРАТУРОЗНАВЕЦЬ
Микола Платонович Бажан ‒ видатний учений, поет, письменник, науковець-енциклопедист, блискучий перекладач, літературознавець, мистецтвознавець, оригінальний кінотеоретик та сценарист, життя та натхненна праця якого охоплює майже вісім десятиліть. Саме М. Бажан ‒ людина енциклопедичних знань і невичерпної енергії ‒ майже 26 років очолював Головну редакцію Української Радянської Енциклопедії, зумівши в умовах жорсткої цензури залучити до підготовки видань найкращі інтелектуальні сили країни та забезпечити діяльність потужної національної редакційно-видавничої енциклопедичної структури. У результаті цієї титанічної праці Україна назавжди увійшла до еліти енциклопедичних країн. Серед найвидатніших подвижників європейської енциклопедичної традиції ім'я Миколи Платоновича стоїть поряд з такими видатними науковцями світу, як Ж. Д'Аламбер, Д. Дідро, П. Ларусс. 
Протягом усього життя М. Бажан серйозно та плідно займався художнім перекладом, подарувавши українському читачеві майстерно відтворене слово Й. Ґете, Я. Івашкевича, В. Маяковського, А. Міцкевича, А. Навої, P. М. Рільке, Ш. Руставелі, Р. Тагора га інших. Зокрема, його переклад Ш. Руставелі "Витязь у тигровій шкурі" визнано найкращим із перекладів слов'янськими мовами. 
  Також М. Бажан ‒ видатний державний та громадський діяч; його неодноразово обирали депутатом Верховної Ради СРСР та УРСР, майже двадцять років він обіймав посади голови секції художнього перекладу та секретаря Спілки письменників СРСР, а упродовж 1953-1959 pp. очолював її. З 1951 р. Микола Платонович був академіком Академії наук УРСР. 
М. Бажан народився 9 жовтня 1904 р. у м. Кам'янець-Подільський. Батько майбутнього поета, Платон Артемович, був військовим, служив у Ставропольському полку. Мати, Галина Аркадіївна, закінчивши гімназію в Кам'янці-Подільському, мріяла стати лікарем, але матеріальні нестатки змусили її працювати вчителем та часто підробляти в багатьох інших місцях. У 1910 р. родина переїхала до Умані, де мешкала упродовж двадцяти років. З раннього дитинства Микола був оточений увагою та любов'ю батьків. Родина надавала перевагу домашньому вихованню, тому до десяти років хлопчик навчався вдома. У 1914 р. Микола став гімназистом, вступивши до однієї з чоловічих гімназій міста. Навчання давалося йому легко та було цікавим, хлопець захопився літературою, читав багато і з надзвичайним захватом ‒ українську, російську, польську класику, твори німецьких та англійських поетів. 
Важливу роль у формуванні творчої особистості молодого поета відіграв театр. У вересні 1920 р. до Умані прибула театральна трупа Леся Курбаса, який організував у місті молодіжну театральну студію, куди відразу записався й Микола. На жаль, акторських здібностей у юнака не виявилося, чим він був дуже засмучений. Але сталося дещо інше. Перед від'їздом з міста Лесь Курбас, бажаючи залишити після себе групу учнів "як осередок українського мистецтва", подбав про подальшу долю студії та запропонував Миколі очолити її, дізнавшись про мрії юнака стати режисером. Юнак захоплювався футуризмом, потоваришувавши з лідером українських футуристів М. Семенком ‒ видатним поетом, з діяльністю якого пов'язані основні етапи розвитку цього напряму в Україні, зокрема, ним у 1921 р. було створено "Асоціацію панфутуристів" ("Аспанфут"), до якої увійшов і М. Бажан. Більшість віршів М. Бажана 1920-х рр. позначені рисами футуристичної поетики, особли­во твори 1923-1925 рр. 
Микола Платонович, як і багато його товаришів, "захворів" кінематографом та розпочав працювати у ВУКФУ, спершу секретарем, а згодом ‒ одним з керівників журналу "Кіно". Уже в 1926 р. М. Бажан став одним із перших кінокритиків і кіносценаристів; за кілька років він зробив так багато, що згодом його назвали одним із засновників української кінокритики та цікавим сценаристом. Загалом у 1920 ‒ 1930 рр. ним було створено багато кіносценаріїв. М. Бажан першим з кінокритиків високо оцінив творчість                   О. Довженка, нариси та статті Бажана про ранню творчість кіномитця стали справжньою класикою кінокритики і, можливо, найкращим з того, що взагалі написано про Довженка. Саме в цей період творчого розвитку та становлення митець написав поетичні збірки "17-й патруль" (1926) та "Різьблену тінь" (1927), які вийшли друком у Харкові. 
На початку 1930-х рр. коло мистецьких інтересів письменника розширилося: він зацікавився художнім перекладом. Митець розпочав з творів грузинських письменників, протягом кількох років він навіть жив у одного з них в Грузії. М. Бажан переклав рідною мовою твори П. Яшвілі, С. Чіковані,              Л. Кіачелі та багатьох інших, пізніше понад шістдесят перекладів М. Бажана увійшли до двотомної антології  «Поезія грузинського народу», яка була видана в Україні Державним видавництвом художньої літератури в 1961 р. Займався він також і перекладом з російської, зокрема до 100-річчя від дня смерті                    О. Пушкіна переклав трагедію "Моцарт і Сальєрі", був редактором і одним із перекладачів однотомника вибраних поезій В. Маяковського. Друга хвиля перекладацької діяльності М. Бажана припаде вже на 1970-ті рр., але тоді митець звернеться до творчості європейських поетів, перекладатиме з польської та німецької мов. Перебування у Грузії, щасливі дні перекладацької творчості надали митцеві сил не тільки витримати тогочасні випробування, а й відновити моральні сили ‒ йому знову хотілося віршувати. Враження від мандрів надихнули поета на створення циклу "Грузинські поезії". 
Під час війни М. Бажан очолював редакцію газети "За Радянську Україну!", яка видавалася для радянських партизанів та населення, що залишилося на окупованій території, у її першому номері була надрукована його знаменита "Клятва": 
В нас клятва єдина і воля єдина, 
Єдиний в нас клич і порив: 
Ніколи, ніколи не буде Вкраїна 
Рабою фашистських катів! 
За роки роботи в уряді Миколі Платоновичу вдалося дуже багато зробити для розвитку та відновлення зруйнованих війною науки та культури. Так, у 1944 р. він запропонував прийняти постанову "Про видання Української Радянської Енциклопедії'”, однак проект цей митцеві вдалося реалізувати лише через 13 років, коли він очолив Головну редакцію Української Радянської Енциклопедії. Тоді під його керівництвом було випущено цілу бібліотеку енциклопедичних видань, у тому числі й багатотомну УРЕ. 
Новий етап творчості М. Бажана розпочався після війни, коли під час закордонних поїздок у складі урядових делегацій він відвідав Великобританію та отримав безліч нових вражень (збірка "Англійські враження", 1948).
У жовтні 1958 р. у Неаполі відбувся перший Установчий конгрес Європейської співдружності письменників, на якому були присутні делегації майже з усіх країн Європи, у тому числі й з СРСР, керівником якої був                   М. Бажан. Першим президентом співдружності був обраний ініціатор її створення італійський письменник Дж. Анджолетті, першим віце-президентом від письменників Східної Європи став Микола Платонович. За роки перебування на цій посаді М. Бажан об'їздив усю Італію, познайомився з багатьма державними діячами, письменниками, художниками, ученими. Враження, яких поет набув під час перебування у цій сонячній країні, вилилися згодом на папір. Так народилася збірка "Італійські зустрічі", що стала однією з найліричніших у творчому доробку письменника:
Я сподівався на радість, з нею здибавсь, бувало,
І пам'ятаю зустрічі, іноді серцю давані
В гаморі римських вулиць, на астурійських привалах,
В сутіні лоджій Флоренції, в димі Мессінської гавані.
Наймасштабнішою слід вважати роботу М. Бажана на ниві створення науково-довідкової літератури. Духом універсальної творчості була наснажена вся діяльність поета, зокрема його праця на посаді головного редактора УРЕ. За участю М. Бажана було підготовлено та видано майже 150 томів енциклопедичної, словникової та іншої літератури. За його безпосередньої участі підготовлено й випущено Українську Радянську Енциклопедію; Український Радянський Енциклопедичний Словник у 3-х томах, низку галузевих енциклопедій. Чотирьом виданням присуджено державні премії: шеститомній "Історії українського мистецтва", 26-гомній "Історії міст і сіл Української PCP", двотомній Енциклопедії кібернетики та двотомному Шевченківському словнику. М. Бажан створив певну енциклопедичну школу, яка відкрила дорогу в життя цілій плеяді відомих діячів науки та культури.
Попри масштабну роботу над енциклопедичними виданнями, М. Бажан багато працював і на ниві книговидання. Під редакцією поета побачили світ твори з української, польської, грузинської класики ‒ однотомні й кількатомні видання Д. Гурамішвілі, Я. Івашкевича, Ш. Руставелі, І. Франка, Лесі Українки, Шолом-Алейхема ‒ тих авторів, яких він перекладав і досліджував. Будучи членом редакційної колегії союзної і республіканської серій "Бібліотека поета", М. Бажан ще на межі 1950-1960 рр. сприяв виданню в Україні збірок                        М. Вороного,
Нового напряму набуває в 1970-1980 рр. поетова перекладацька діяльність, що спрямовується із Заходу на Схід. М. Бажан ознайомив українського читача з творами Ф. Гельдерліна, Ц. Норвіда, Й. Ґете, П. Целана. Загальний внесок М. Бажана у справу українського перекладу надзвичайний, це переклади з тринадцяти мов народів світу, у тому числі з білоруської, болгарської, італійської, грузинської, німецької, польської, російської, словацької, чеської, узбецької тощо.
   М. Бажан ‒ людина надзвичайних здібностей, невтомний трудівник на ниві науки та освіти, надзвичайно талановитий поет, його внесок у розвиток вітчизняної та світової культури неможливо переоцінити. Однієї діяльності М. Бажана на чолі Головної редакції УРЕ було б достатньо для того, щоб увічнити його ім'я в історії культури українського народу.
   Діяльність М. Бажана ‒ це яскрава епоха в історії української культури. Його численні літературні, перекладацькі, науково-видавничі починання продовжують жити, збагачуючи духовну скарбницю українського народу, прискорюючи процеси його національного й духовного відродження.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Діалог який не завершується : [листування М. П. Бажана та Я. Івашкевича докум. матеріали] / упоряд. Т. Сеніна. ‒ Тернопіль : Лілея, 2008. ‒ 51 с.
2.	Голубева 3. С. Микола Бажан : нарис творчості / 3. С. Голубєва. ‒ Киш : Дніпро, 1984. ‒ 207 с. ‒ (Літературні портрети).
3.	Кодак М. П. Семіосфера Миколи Бажана : роздуми над творчістю Майстра / Микола Кодак. ‒ Луцьк : Твердиня, 2013. ‒ 124 с. 
4.	Костенко Н. В. Поетика Миколи Бажана (1941-1977) / Н. В. Костенко. ‒ Київ : Вища школа, 1978. ‒ 215 с.
5.	Теличко А. Микола Бажан про історичну концепцію Михайла Грушев ського та її вплив на радянську історіографію / А. Теличко // Вісник Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Історія. ‒ 2007. ‒ Вип. 91/93. ‒ С. 63-66.
6.	Черниш Н. Участь Миколи Бажана у виданні української та світової класики / Наталія Черниш // Вісник Книжкової палати. ‒ 2011. ‒ № 11.‒ С. 37‒41.

Капленко Алина Володимирівна, 
КУ Сумська ЗОШ І-ІІІ ступенів №6, 
     м. Суми, вчитель математики

ЮРІЙ ОЛЕКСІЙОВИЧ МИТРОПОЛЬСЬКИЙ – ВИДАТНИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МАТЕМАТИК ТА МЕХАНІК
Життєвий шлях Юрія Олексійовича розпочався 3 січня 1917 р. в родовому маєтку Чарнишів Миргородського повіту Полтавської губернії (нині Шишацький р-н Полтавської обл.). Мати, Віра Василівна Чарниш, належала до відомого в Полтавській губернії дворянського роду. Батько, Олексій Савич, закінчив у 1906 р. юридичний факультет Петербурзького університету; з 1914 р. ‒  кадровий військовий, закінчив Першу світову війну в чині полковника, згодом до 1926 р. служив у лавах Червоної армії. У 1919 р. сім’я Митропольських переїхала до Києва. 
Свій трудовий шлях Юрій Митропольський розпочав на одному з київських заводів, коли йому виповнилося лише п’ятнадцять. Закінчивши у 1938 р. з відмінними оцінками повну середню школу, Ю.О. Митропольський вступив до Київського університету на фізико-математичний факультет і водночас учителював в одній із середніх шкіл Києва. У ці роки на фізикоматематичному факультеті викладали відомі математики Б.Я. Букреєв, Г.В. Пфейффер, В.Є. Дяченко, починали свою педагогічну діяльність                   M.M. Боголюбов та М.О. Лаврентьєв. Навчання перервала війна. 
7 липня 1941 р. студента Митропольського було мобілізовано до лав Червоної армії. Однак у листопаді 1941 р. він, відповідно до наказу Міністра оборони СРСР, отримав відпустку для завершення навчання, і його було зараховано на п’ятий курс Казахського університету. Тут він прослухав спецкурси, які читали відомі вчені К.П. Персидський, С.Г. Міхлін. Далі його направили до Рязанського артилерійського училища, евакуйованого до м. Талгар. З квітня 1943 р. Юрій Олексійович спочатку як командир взводу окремого розвідувального артилерійського дивізіону, а потім як ад’ютант командира 137-ї артилерійської бригади 1-ї ударної армії брав участь у боях на Брянському, I, II і III Прибалтійському, Ленінградському фронтах. Нагороджений двома орденами Червоної Зірки. 
Після демобілізації в березні 1946 р. Юрій Олексійович працює в Інституті будівельної механіки АН УРСР (нині ‒  Інститут механіки НАН України). Тут розпочалася його плідна наукова діяльність під керівництвом видатного вченого академіка М.М. Боголюбова. Перша зустріч із                          М.М. Боголюбовим сталася, за спогадами Ю.О. Митропольського, в Київському університеті, коли він прийшов до Миколи Миколайовича як до декана факультету, щоб дізнатися про можливість вступу до аспірантури. «Зустрівся я з Миколою Миколайовичем, ‒  згадував Ю.О. Митропольський, ‒  у приміщенні школи на вул. Леніна (нині ‒  вул. Богдана Хмельницького), де в другу зміну навчалися студенти Університету, оскільки головну будівлю після пожежі ще не було відремонтовано. Микола Миколайович протягом години ходив по коридору і розмовляв зі мною. Він детально розпитав мене про мою сім’ю і про те, які математичні курси я слухав у Алма-Аті. Підсумовуючи нашу розмову, Микола Миколайович сказав мені: «Юрію Олексійовичу, я згоден взяти Вас до аспірантури, але мені здається, що для Вас буде краще поступити на роботу на посаду молодшого наукового співробітника в мій відділ в Інституті будівельної механіки АН УРСР. Для Вас це вигідно з усіх боків ‒ зарплата вища за аспірантську стипендію, а дисертацію Ви зможете написати і подати раніше». 
Роки навчання і роботи з М.М. Боголюбовим стали для                                 Ю.О. Митропольського великою школою науки та життя. Працюючи у відділі нелінійної механіки, Юрій Олексійович зайнявся проблемою дослідження резонансних явищ у нелінійних коливних системах з повільно змінними параметрами, спираючись на відповідно адаптовані асимптотичні методи Крилова ‒ Боголюбова. За короткий час він написав і в 1948 р. захистив кандидатську, а в 1951 р. ‒  докторську дисертацію на тему «Повільні процеси в нелінійних коливних системах з багатьма ступенями вільності». 
З 1950 р. Юрій Олексійович працює в Інституті математики АН УРСР. Одночасно з 1949 по 1989 р. він викладав на механіко-математичному факультеті Київського університету, де в 1951-1953 рр. завідував кафедрою диференціальних рівнянь. 
У 1954 р. йому було присвоєно звання професора. Після захисту докторської дисертації впродовж року працював у Москві в лабораторії вимірювальних приладів АН СРСР (нині ‒ Національний дослідницький центр «Курчатовський інститут») у відділі М.М. Боголюбова. З 1953 по 2001 р. Юрій Олексійович керував відділом математичної фізики Інституту математики АН УРСР, у 1956-1958 рр. був заступником директора, а в 1958-1987 рр. ‒  директором цього Інституту. 
У 1958 р. Ю.О. Митропольського було обрано членом-кореспондентом АН УРСР, у 1961 р. ‒  дійсним членом АН УРСР, а в 1984 р. ‒  дійсним членом АН СРСР. У 1967 р. йому було присвоєно звання заслуженого діяча науки УРСР, а в 1994 р. ‒ заслуженого соросівського професора. 
За роки своєї 60-річної наукової діяльності Ю.О. Митропольський отримав фундаментальні результати, що стосуються асимптотичних методів нелінійної механіки, якісних методів теорії диференціальних рівнянь і дослідження коливних процесів у нелінійних системах. Починаючи з 1953 р. Ю.О. Митропольський керував семінаром з математичної фізики, диференціальних рівнянь і нелінійної механіки, на якому заслуховувалися, зокрема, дисертаційні роботи вчених, що працювали в наукових центрах не лише України, а й інших союзних республік. 
Одне з найбільших досягнень Юрія Олексійовича як організатора науки полягало у формуванні потужного колективу Інституту математики. Організація нових відділів стимулювала розвиток досліджень з алгебри, теорії ймовірностей, теорії функцій, функціонального аналізу, механіки спеціальних систем, низки напрямів прикладної математики. Для розвитку таких нових для Інституту напрямів, як топологія і теоретична фізика, він запросив талановитих учених ‒ математиків С.M. Чернікова, В.К. Дзядика, Ю.Ю. Трохимчука, П.М. Тамразова, А.В. Скорохода, М.П. Корнєйчука; механіка В.М. Кошлякова, історика математичного природознавства О.М. Боголюбова.
Юрій Олексійович багато сил віддавав розширенню наукових зв’язків з математичними центрами зарубіжжя, розвитку нових напрямів математичної науки, вдосконаленню структури Інституту, розв’язанню прикладних задач, важливих для економічного зростання країни. Починаючи з 1958 р. в Інституті було збільшено прийом до аспірантури, завдяки чому протягом 30 років підготовлено близько 500 кандидатів і 80 докторів наук. Діяльність Ю.О. Митропольського на посаді директора сприяла тому, що Інститут став провідним математичним центром не лише в Україні, а й у світі.
Найвагоміші здобутки Ю.О. Митропольського за роки наукової діяльності можна впорядкувати так: 
•	створення та математичне обґрунтування алгоритмів побудови асимптотичних розкладів нелінійних диференціальних рівнянь, що описують нестаціонарні коливні процеси; 
•	розвиток методу дослідження одночастотних процесів у коливних системах; 
•	дослідження систем нелінійних диференціальних рівнянь, що описують коливні процеси в гіроскопічних системах і сильно нелінійних системах;
•	розвиток теорії інтегральних многовидів систем нелінійної механіки і вивчення питань стійкості руху, які при цьому виникають; 
•	розроблення методу усереднення для рівнянь з повільно змінними параметрами, а також для рівнянь з недиференційовними і розривними правими частинами, рівнянь з запізненням аргумента, рівнянь з випадковими збуреннями, рівнянь з частинними похідними і рівнянь у функціональних просторах; 
•	розвиток методу прискореної збіжності в задачах нелінійної механіки;
•	розвиток теорії звідності для диференціальних рівнянь з квазіперіодичними коефіцієнтами.
Пам’ять про Юрія Олексійовича Митропольського ‒  чуйну людину, видатного науковця, талановитого організатора науки ‒  назавжди збережеться у всіх, хто його знав, працював разом з ним, у тих, хто сьогодні продовжує розвивати його численні наукові ідеї.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Бар’яхтар В. Митропольський Юрій Олексійович. Вітаємо! – Режим доступу:  https://kpi.ua/702-8. – ( Дата звернення: 27.10.2018).
2.	Редколегія. Український математичний  журнал, 2008, т. 60, № 9, С. 1155-1156.

Кириченко Ганна Іванівна,
вчитель історії  вищої категорії
Кіндратівської ЗОШ І-ІІІ ступенів
Хотінської селищної ради Сумського району

ЄВГЕН І БОРИС ПАТОНИ – ЕСТАФЕТА УКРАЇНСЬКОЇ НАУКИ ЧЕРЕЗ ТРИ СТОЛІТТЯ
Дуже просто довести, що від приказки «природа відпочиває на дітях видатних людей» родинний ланцюжок чотирьох поколінь Патонів не залишає навіть цурки. Достатньо перелічити лише титули головних осіб цієї династії:  О. П. Патон – консул Росії у Франції, його син Є. О. Патон – віце-президент АН УРСР, син Євгена Оскаровича Б. Є. Патон – сьомий президент Національної академії наук України(від часу створення Академії), його дочка Євгенія Борисівна – член-кореспондент НАН України, щоб зрозуміти – усе це і є творіння природи, помножене на хист і щоденну працю кожного з членів тепер уже всесвітньо відомої родини[6]. 
За чудернацьким збігом обставин, Борис Євгенович Патон, незмінний президент Академії наук України ось уже 56 років поспіль, народився в один день з Академією – 27 листопада 1918–го. Така от «виправдана містичність», інакше кажучи – доля.
Актуальність нашої теми полягає в тому, щоб показати  вагомий внесок  Є.О. Патона та Б.Є. Патона в розвиток української науки, державних академій наук в нашій країні, та держави загалом. Євген Патон був славетним мостобудівничим, його син став першовідкривачем у газоелектрозварюванні. Їх знає весь світ. Довгий час заздрісники та недоброзичливці, яких вельми багато і не було, подейкували, що Борис Патон зобов’язаний своєю науковою славою та кар’єрою батькові, академіку Євгену Патону. Потім довгий час це твердження спростовували. Яблуко від яблуні...Це в хорошому смислі. Адже геніальність, як бачимо, передається іноді в спадок[3].
Завдання нашої статті полягає в спробі  проаналізувати активну наукову діяльність вчених-винахідників у галузі електрозварювання протягом століть.
Є.О. Патон – легендарна особистість. Він вірою і правдою служив своїй Батьківщині. Був суворою, вимогливою, чесною, дуже порядною, принциповою, справедливою, організованою, надзвичайно точною, працьовитою і доброю людиною. Вихований в інших історичних умовах, отримавши освіту в інших державах, творив в Україні і надзвичайно любив Україну…
Євген Патон – винахідник різних методів електрозварювання. Його методи й досі використовує весь світ. Вчений із світовим ім’ям у галузі зварювальних процесів і мостобудування, доктор технічних наук, професор, академік АН УРСР (1929 р.), Заслужений діяч науки УРСР (1940 р.), Герой Соціалістичної Праці (1943 р.), засновник і перший керівник Інституту електрозварювання АН України, автор і розробник методу швидкісного автоматизованого зварювання під флюсом – «метод Патона» [1]. 
Вісімдесятилітню історію Інституту електрозварювання неможливо уявити без династії Патонів. Ця родина подарувала Україні вчених, які зробили десятки відкриттів. Недарма нещодавно відкритому астероїду присвоїли не особисте ім’я, а прізвище цієї видатної родини – “Патони”. 
Можна сказати, що життя Євгена Оскаровича було пов’язане з науково-дослідним осередком ще до його офіційного відкриття. Спочатку у 1929 році запрацювала зварювальна лабораторія. І лише за п’ять років на її базі відкрили, власне, інститут, який Євген Патон очолював до останніх днів життя. Саме тут знаходили унікальні способи відновлення зруйнованих мостів, досліджували міцність зварних швів [1].      
Під час Великої Вітчизняної працювали на оборону: створили технологію автоматичного зварювання міцних танків і налагодили безперервне виробництво найкращих бойових машин того часу “Т34”. Тоді у фронтових газетах іститут навіть жартома звали головним антинацистським ательє, де “зшивають” броню. Після перемоги й досьогодні промисловість вже не обходиться без зварювання, яке широко впроваджували науковці [7] .
Особлива тема – мостобудування. Майже у вісімдесят років учений запропонував ідею суцільнозварного автошляхового мосту через Дніпро в Києві. Унікальність цього проекту – в розмірах споруди. В натурі – це 20 прогонів (по 58 метрів між опорами) і чотири судноплавні прольоти на головному руслі (по 87 метрів). Загальна довжина – 1492 метри, вага – десять тисяч тонн. 90 відсотків заводських і монтажних зварювальних швів виконано під флюсом в автоматичному і напівавтоматичному режимі. Будівництво розгорнулось у грудні 1951 р. й було завершене в жовтні 1953 р. Проте не судилося вченому за давньою традицією першому пройти мостом, який він будував. Академік Євген Патон не дожив до того часу, але перший суцільнозварений міст назвали на його честь. До речі, інституту теж присвоєно його ім’я.
У 1953 році після смерті Євгена Оскаровича інститут очолив його син – Борис Євгенович Патон, який успішно керує ним уже протягом пятидесяти шестидесяти  років. Сьогодні в ІЕЗ ім. Є.О. Патона працює понад півтори тисячі співробітників. Наукові відділи інституту, ДКТБ, інженерні центри, експериментальні виробництва та дослідні заводи протягом усієї історії цієї визначної установи були і залишаються невід’ємними ланками системи організації досліджень і впровадження їхніх результатів у виробництво. Реалізація цієї системи дала можливість створити унікальні конструкції, устаткування, матеріали, технології, практичне застосування яких надзвичайно вплинуло на розвиток багатьох га лузей промисловості – машино-, судно- та авіабудування, ракетно-космічний і гірничопромисловий комплекси, енергетику, металургію й хімічне виробництво, на створення систем трубопровідного транспорту, а також розроблення нових інструментів і технологій для медицини. Багаторічна й цілеспрямована діяльність усього колективу науково-технічного комплексу інституту на чолі з Борисом Євгеновичем Патоном здобула цій установі світове визнання [5].
Патон-молодший продовжив справу, розпочату його батьком - академіком Євгеном Патоном і досяг нових вершин у науці. Спецелектрометалургія з’явилася саме при Борисові Євгеновичу. Немало об’єктів зведені за допомогою розроблених в Інституті технологій: наприклад, телевізійна вишка, Московський міст у Києві. Була на часі й розробка автоматизованих систем керування та проведення магістральних трубопроводів. 
Легко виконувались і надскладні завдання - зварювання під водою та у космосі. Новації слугують і медицині, зокрема, при створенні протезів та імплантантів. А також різноманітні спеціальні покриття, які подовжують час експлуатації приладів інколи аж у 60 разів. Саме завдячуючи Борису Євгеновичу багато у чому Україна досі має першорядну за європейськими мірками науку. 
Борис Євгенович Патон є автором і співавтором понад 720 винаходів (500 іноземних патентів), більш як 1200 різноманітних публікацій, 20 наукових монографій... Він академік АН УРСР (нині – НАН України), АН СРСР (тепер – РАН), Академії Європи, Міжнародної академії наук, освіти, індустрії та мистецтва США, Національної академії прикладних наук Росії, Російської академії космонавтики ім. К.Е.Ціолковського, Петровської академії наук та мистецтв... Іноземний член Національних академій наук Болгарії, Боснії та Герцеговини, Білорусі, Казахстану, Грузії, Таджикистану, Азербайджану, Шведської Королівської академії інженерних наук... Двічі Герой Соціалістичної Праці, Герой України (до речі, перший в історії присудження цього звання)... Лауреат багатьох премій... Згадаймо й те, що академік Б.Є.Патон є почесним доктором НТУУ “КПІ”[4].
Понад 50 років Б.Є. Патон є президентом Національної академії наук України, яка під його керівництвом перетворилася на один з найбільших наукових центрів Східної Європи, широко відомий в усьому світі. З самого початку найважливішим напрямом організаторської діяльності Патона -президента став всілякий розвиток фундаментальних досліджень і створення на їх основі новітніх технологій для широкого промислового застосування, орієнтування академічних інститутів на цей шлях. Постійну увагу Борис Євгенович приділяв комплексності і пріоритетності наукових досліджень з найважливіших проблем природних, технічних і соціогуманітарних наук. Ініціатива Б.Є. Патона максимально залучити наукові установи до розв’язання виробничих і екологічних проблем на місцях виявилася в організації 7 академічних регіональних наукових центрів, що охоплюють  всі області України [2].
Його прагнення поставити досягнення вчених на службу економіці, галузям промисловості і сільському господарству відбилося у розвитку цілеспрямованих фундаментальних досліджень, активній участі академічних інститутів у науково-технічних програмах різного рівня. Успішній реалізації наукових результатів, їх використанню на промисловому рівні сприяли створена в Академії при керівництві Б.Є. Патона дослідно-виробнича і конструкторська база, інженерні центри, а також освітні, потім науково-технічні комплекси, в тому числі міжгалузеві. 
Нова сторінка в багатогранній діяльності Б.Є. Патона відкрилася в роки незалежності України. Як член Ради з питань науки і науково-технічної політики при Президентові України і Ради національної безпеки й оборони України Борис Євгенович зробив великий особистий внесок в адаптацію Національної академії наук і всієї науки України до умов ринкової економіки. Як голова Комітету з Державних премій України в області науки і техніки він невпинно піклується про авторитет і престиж праці вчених. Велике значення Б.Є. Патон надає інноваційній діяльності, формуванню і вдосконаленню перших в Україні технопарків [2] .
І в останнє десятиліття академік Б.Є.Патон не полишає активних творчих пошуків. Так, зокрема, він запропонував і очолив масштабні дослідження щодо використання зварювальних технологій в лікувально-хірургічній практиці. Під його керівництвом співробітники Інституту і вчені-медики спільно винайшли новий спосіб з'єднання м'яких тканин людини і тварин шляхом зварювання. Нині ця технологія набуває все більшого поширення у хірургічній практиці, й сьогодні рахунок успішних операцій, проведених з використанням зварювання, йде вже на тисячі [8].
Євген та Борис Патон входять до числа видатний вчений, хто своєю працею і талантом мав великий вплив на розвиток світової науки у ХХ столітті. Якщо діяльність Євгена Оскаровича була пов’язана з електрозварюванням та мостобудуванням, то Борис Євгенович, продовжуючи роботу свого батька, піонер в галузі електрозварювання в просторі й під водою, у створенні матеріалів з попередньо заданими  властивостями. З 1962 року він президент Української академії наук. Феномен творчого довголіття безпрецедентні для української та світової науки і полягає не лише в Божому дарі, але й почутті великої відповідальності за  справу, якій Борис Патон присвячує все своє життя.
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Біографія Є. Патона на сайтах НАН України (web: http://www.nas.gov.ua) 
2.	Історія Національної академії наук України в суспільно-політичному контексті: 1918–1998. К., 2000
3.	Мірошникова  Л.“Хрещатик” http://www.spadshina.com/programs/tvortsi-respubliki-ukrayini.100-rokiv-derzhavnosti/yevgen-oskarovich-paton-/
4.	Національна академія наук України: 1918–2008: до 90-річчя від дня заснування. К., 2008
5.	Онопрієнко В.І. Історія української науки: ХIХ–ХХ ст.: Навчальний посібник. К., 1998
6.	Походня І.К Життєвий і творчий шлях Бориса Євгеновича Патона issn 0372-6436. Вісн. Нан україни, 2012, № 2
7.	Чеканов А.А. Евгений Оскарович Патон. М., 1979
8.	Янковий В.В., Стефанович Д.Л. ukurier.gov.ua/uk/articles/boris-paton-ya-zavzhdi-pragnuv-buti-aktivnim-tvorc/

Кириченко Олександр Вікторович,
учитель історії  вищої категорії, вчитель-методист 
КЗСОР « Сумська обласна гімназія-інтернат для
талановитих та творчо обдарованих дітей»

АГАТАНГЕЛ КРИМСЬКИЙ: ЛЮДИНА, НАУКОВЕЦЬ, ПАТРІОТ
В  історії  України  є  чимало  видатних постатей, котрі формували   самобутнє наукове й культурне підґрунтя нації. Агатангел Юхимович Кримський належить до когорти найталановитіших  представників української науки і культури другої половини  ХІХ – початку  ХХ ст.,  діяльність  і творчість якого стали невід’ємною складовою частиною українського сходознавства, славістики, літератури, фольклору, історії, етнографії, культури. 
Його  наукова  і  творча спадщина  становить  майже  тисячу  праць.  Серед  них – монографії,  підручники,  статті,  повідомлення,  рецензії,  оригінальні  та  перекладні  художні твори,  що  збагатили  українську  літературу.  А. Кримський відомий теж як поет-лірик, автор екзотичних поезій, які увійшли в збірку „Пальмове гілля”, та белетристики у збірках „Повістки й ескізи з українського життя” і „Бейрутські оповідання”, які помітні своєю оригінальністю та новими мистецькими засобами. Він  є  автором  чи  не  всіх  статей  (понад  500),  що стосується сходознавства у словниках Брокгауза і Ефрона та Товариства братів Гранат. У 1919-1928 рр. був  першим  неодмінним  секретарем  української  Академії  наук,  по  суті,  –   її фундатором [4].
Об’єктивна  картина  подій,  пов’язана  із  заснуванням  АН  України  в  радянський  період була брутально сфальсифікована. Дослідження доль десятків видатних науковців та керованих ними дослідницьких закладів, що піддавалися репресіям і погромам, та прямих втрат і  потенційно  не  одержаних  результатів  на  науковому  полі,  засвідчили  б  великомасштабні наслідки  командного  стилю  некомпетентних  чиновників,  диктату  ідеології  в  науковій  сфері, ізоляціонізму від світових наукових пошуків [5].
Актуальність нашої теми обумовлена необхідністю глибокого і всебічного вивчення діяльності та багатогранного творчого доробку діячів української науки і культури, які своєю самовідданою працею сприяли збереженню самобутності українського народу. Яскравою постаттю серед плеяди українських науковців особливо вирізняється Агатангел Юхимович Кримський, один із видатних вчених світу, за походженням – кримський татарин, що стояв біля витоків формування Української Академії наук і все своє життя присвятив науці; людина, яка знала понад 60 мов, і всі діалектні особливості української мови. Однак, про нього практично не написано в сучас-них підручниках історії, його літературні праці не входять у шкільну програму[2].
Завдання нашої статті полягає в спробі  проаналізувати  активну  діяльність А.Кримського як одного з фундаторів української Академії наук. Поза всяким сумнівом, і досі це питання в українській історіографії недостатньо вивчене. На  нашу  думку,  потрібно  ще  ретельно  і  всебічно  дослідити  проведену  А.Кримським організаторську  роботу  на  посаді  неодмінного  секретаря  Академії,  потужної  його  активності щодо  «вибивання»  коштів,  приміщень,  обладнання  для  плідної  роботи  науковців,  про розширення та урізноманітнення напрямків її наукових досліджень [6].  
Все своє життя А. Кримський мріяв служити українській науці й культурі. То ж коли його запросили (М. Василенко і В. Вернадський) долучитись до створення Української Академії наук, він прийняв запрошення. З 1918 р. ім’я А. Кримського тісно переплелося з Академією наук.
У вересні 1918 р. А.Кримський переїжджає із Москви до Києва, де бере активну участь у організації УАН. У першому Статуті Академії,  підготовленого при  активній  участі А.Кримського, прийнятого  Радою Міністрів і затвердженого гетьманом, наголошувалося: «…Українська Академія наук у Києві:  а) намагається  поширювати,  поглиблювати і розповсюджувати наукові дисципліни, а разом і збагачувати їх новими відкриттями на користь людськості; б) пособлює об ’єднанню та організуванню наукової праці на Вкраїні та допомагає витворенню  дослідничих інститутів  для  всіх  паростей  людського  знання;  в)  як  найвища українська  наукова  національна  установа,  Академія,  визнаючи  українську  національну культуру  з  її  оруддям  –  українською  мовою,  ставить  собі  на  меті,  окрім  загальнонаукових завдань, виучувати сучасне і минуле Вкраїни, української землі та народу » [1].
Наказом  Гетьмана від  14  листопада  1918  р.  було  призначено  перших  12  академіків  (по чотири на кожен із трьох її відділів), які після цього одержали право постійного добору дальних членів. Першим президентом академії Гетьман назвав академіка Володимира Вернадського, а він запропонував своїм колегам обрати на неодмінного секретаря Агатангела Юхимовича, що і було одноголосно схвалено таємним голосуванням на засіданні 14 листопада 1918 р.  [5].
Кримський  –  неодмінний, («непременний», як  офіційно називалася ця посада) секретар АН України (1918-1928 рр.), голова історико-філологічного відділення Академії наук, директор Інституту  української  наукової  мови  (тепер  Інститут  мовознавства  ім.  О.О.  Потебні  НАН України), завідуючий кафедрою сходознавства Київського державного університету. Обирався до  складу  Київської  міської  Ради  робітничих  та  червоноармійських  депутатів,  був  членом ВУЦВК.
У  1918 - 1921 рр. А.Кримський  очолював  кафедру  україністики,  читав  лекції  з  історії української  мови,  був  професором  всесвітньої  історії  Київського  університету.  Одночасно дослідник  керував укладанням українського правопису. Перше видання цієї фундаментальної праці  «Найголовніші  правила  українського  правопису»  вийшло  в  1925 р.  за  його редакцією [8].
Політики А.Кримський завжди уникав. Проте нові влади не могли не зважати на ученого зі світовим авторитетом. Перші роки його діяльності в Академії були особливо тяжкі. Влада в Україні  постійно  змінювалася,  часто  вони  були  ворожі  концепції  української  науки.  У  житті А.Кримського  траплялися  і  трагічні  години.  Так  весною  1920  р.,  коли  війська  Юзефа Пілсудського  увійшли  до  Києва,  щойно  обраний  депутатом  Київради  академік  лише  дивом уникнув смерті: А.Кримський надав притулок у своїй  квартирі більшовику Сергію Григоруку. Хтось  доніс,  і  хоча  під  час  обшуку  втікача  вже  не  було,  А.  Кримського  звинуватили  у  ще важчому злочині: виданні підпільної газети (польською мовою)  «Глас комуніста». Заарештованого академіка привели у двір Академії і поставили біля стіни, вишикувавши навпроти  розстрільну  команду.  На  команду  «три»  мав  пролунали  залп,  який  могла  зупинити лише названа розстрілюваним адреса підпільної редакції. І хоча, як свідчать документи, це було лише імітацією розстрілу, перенесений стрес мало не коштував йому повної втрати зору [7].
А.Кримський працював по 18 год. на добу.  Але не так легко  було творити науку  у той час. Всі ті труднощі він старався перебороти, і часто з успіхом. Роки 1918–1929 були золотою добою української науки, а особливо в гуманітарних та суспільних науках. Це був період, коли книги  з’являлися  без  цензури.  Праці,  які  мали  штамп  «Дозволяється  випустити  в  світ. Неодмінний Секретар Академії академік Аг. Кримський », викликали повне довір’я у науковців світу. Авторитет А.Кримського гарантував високий рівень.
На  загальну  думку  дослідників  історії  АН  України  (період  1918-1928 рр.),  з  ім’ям А.Кримського пов’язана заслуга її  збереження в  складних матеріальних і політичних умовах. А. Кримський  виявив  неабиякий  хист  адміністратора  та  дипломата  в  стосунках  з  різними владами.  Саме  тому  АН  України  окреслювали  жартома  не  як  Українську,  а  як «Кримську» [9].
І хоча у травні 1928 р. члени  Академії переобрали одноголосно А.Кримського неодмінним секретарем, але уряд не затвердив його на цій посаді, а наступного року він мусив залишити  головування  першим  (історично – філологічним  ) відділом академії.  Згодом  були ліквідовані  усі  сходознавчі  установи,  виплекані  А.Кримським, і нарешті, його гордість –історико-філологічний відділ Академії. У 1930 р. наступає його остання наукова сторінка АН України, бо тоді відібрали у нього керівництво аспірантами [10].
А. Кримський разом з провідними вченими Академії: В. Вернадським, С. Тимошенком, М. Василенком та іншими дбали про те, щоб Академія була інституцією справді державної ваги, яка користувалася світовим визнанням: «Українська Академія наук як вища українська наукова національна установа  ставить собі метою, крім загальнонаукових завдань також всебічне вивчення на основі української самостійної культури і української мови, сучасності і минулого України, країни і її народу» [1].
У 1930 році через свої твори вчений потрапив на довгі роки у неласку совєтської влади, а в зв’язку з процесом „Спілки Визволення України” втратив посаду довголітньої і незмінного Вченого секретаря Академії Наук. Щойно з початком Другої світової війни, коли Москва звернула бульше уваги на Схід, згадала про видатного науковця з ділянки сходознавства і покликала його знову до наукової праці. Він навіть отримав нагороду – орден Леніна [3].
У зв’язку з наступом німців на Україну, Москва дала наказ Кримському виїхати на схід, до Уфи, однак А. Кримський наказу не виконав, а переїхав до своєї Звенигородки. Туди й приїхали за ним представники НКВД. У в’язниці закинули йому антирадянську діяльність, спрямовану на утворення  „буржуазної Української держави”. Що сталося з ним далі, невідомо. Наукові кола в Парижі отримали коротку офіційну вістку про смерть академіка в січні 1942 року [11].
Виходячи з вищезазначених фактів, можна зробити висновок про те, що Агатангел Кримський був не тільки відомим ученим, а й видатним громадським діячем і палким патріотом України. Він посідає особливе місце в історії становленняй розвитку Української Академії наук; його наукова спадщина досьогодні викликає неабиякий дослідницький інтерес і потребує  подальших детальних наукових розвідок, глибинного аналізу і фахових коментарів.   Про А. Кримського можна сказати, що він є втіленням досконалості людського інтелекту й пам’яті.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Астапенко, І. Агатангел Юхимович Кримський (1871-1942) / Ігор Астапенко // Країна знань. – 2012. - № 7. – С. 49.
2.	Визначні українці. В 3-х книгах. – Книга 2. – К., 2001.
3.	Грицак Я. Нарис історії України: Формування модерної української нації: ХІХ-ХХ століття [Навч. посібник] / Ярослав Грицак. - Київ: Генеза, 1996. - 360 с.
4.	Іванько, А. Велетень української науки Агатангел Кримський / Андрій Іванько // Історія України. – 2011. - № 10. – С. 3 - 5.
5.	Енциклопедичний словник. – К. – Донецьк. – Донеччина. – 1998. – С. 195 – 202. Народження  Української  Академії  наук  //  Історико-політичні  уроки  української  державності.
6.	Етнонаціональний розвиток України. Терміни, визначення, персоналії. К.: Інститут держави і права  АН України. – 1993. – С. 66 – 70.
7.	Ломонос, Є. Широкосвіте життя Агатангела Кримського / Євдокія Ломонос // Дивослово. – 2002. - № 1. - С. 46 – 50.
8.	Пироженко Л. Агатангел Кримський // Директор школи. Україна.  – 2005. – № 8 – 10. – С. 156 – 161.
9.	Пилипенко Л.В.,  Рященко Д.С.  Наукові записки. УДК 94(477) «1871/1942»Кримський А 
10.	Пріцак, О. Агатангел Кримський / О. Пріцак // Шкільна бібліотека. – 2006. - № 12. – С. 35 – 45.
11.	Сорока, М. Реабілітовано посмертно / Микола Сорока // Дивослово. -  2006. - № 1. – С. 22 – 23.

Киричок Сніжана Генріхівна,
вчитель зарубіжної літератури
КУ Сумської загально-освітньої школи І-ІІІ  
ступенів № 22 імені Ігоря Гольченка
Сумської міської ради

РОЛЬ ВИЗНАЧНИХ ОСОБИСТОСТЕЙ У СТАНОВЛЕННІ ФУНДАМЕНТАЛЬНОЇ НАУКИ В УКРАЇНІ
Наука пронизує буквально всі сфери людської діяльності: як матеріальної, так і духовної. У виробництво наукового продукту залучено величезні маси людей, численні наукові колективи, матеріальні засоби. Робота в сфері науки має свої специфічні особливості. Сучасний науково-технічний прогрес – дітище науки.
Освіта і наука тісно зв’язані, переплетені між собою. Продукти науки завжди були основою сучасної освіти. І навпаки, науку творять високоосвічені, інтелектуально підготовлені для наукової діяльності члени суспільства. У період, коли наука все частіше стає продуктивною силою навчання науковим методам, знайомство з організацією науки стає необхідним елементом сучасної освіти.
Сучасні глобалізаційні виклики доводять можливість створення новітніх технологій і успішної боротьби за світові ринки лише на базі національної науки, особливо фундаментальної, оскільки запозичення технологій призводить до технологічного відставання країни. На сьогодні Україна має достатньо високий рівень фундаментальних досліджень за досить широким переліком наукових напрямів. Прискорення розвитку економіки України та її інтеграція у міжнародний простір в середньо- і довгостроковій перспективі визначатимуться результатами використання наявного потенціалу вітчизняної науки та підвищенням ролі науки як впливового інституту і рівноправного партнера у соціально-економічних відносинах.
Основне призначення фундаментальної науки – встановлення закономірностей певних явищ і процесів, що відбуваються у природі і суспільстві, добування нового знання, пошук істини. Експериментальне чи теоретичне відкриття веде, як правило, до нових пошуків, результатами яких згодом користуються інші галузі науки і техніки [3].
Вивченню різнобічних аспектів інтелектуального капіталу, аналізу стану наукового потенціалу, питанням наукової та науково-технічної діяльності присвятили чимало наукових праць такі вітчизняні та зарубіжні вчені: Е.Брукінг, О.Б.Бутнік, Сіверський, В.М.Геєць, Дж.Гелбрейт, Д.Даффі, А.О.Дєгтяр, Л.Едвінссон, А.Г.Жарінова, С.М.Ілляшенко, В.Л.Іноземцев, Б.Є.Кваснюк, Б.Б.Леоньєв, Л.Мелоун, Л.Г.Мельник, В.П.Семиноженко, Т.Стюарт, Е.Тоффлер, А.А.Чухно та інші [4]. Науковці здійснили значний внесок у поглиблення теоретичних та практичних засад питання наукових досліджень і розробок, однак у більшості наукових робіт не достатньо уваги приділяється сучасному стану, динаміці розвитку та зіставленню з країнами світу основних показників фундаментальної науки. Усе це свідчить про актуальність теми, а відтак зумовило вибір напряму дослідження в науковому і практичному аспектах.
Успіх наукового пошуку нині залежить не тільки від обдарованості і досвіду дослідників, а значною мірою  – від рівня експериментального оснащення відповідних лабораторій і бюджетних асигнувань. Тому варто детальніше спинитися на специфіці наукових досліджень, особливо якщо йдеться про сучасні, далеко не дешеві фізичні чи фізико-технологічні експерименти. Фундаментальний науковий пошук характеризується низкою особливостей. Це, зокрема, непередбачуваність результатів складних і досить дорогих дослідів; отримання наукової інформації, яка, з погляду сучасників, а нерідко і самих авторів, сьогодні не становить ніякої практичної цінності, однак її ефект може виявитися через кілька десятиліть; технічні, технологічні труднощі, особливості характеру дослідників, –  усе це істотно ускладнює визначення пріоритетів, з якими безпосередньо пов’язане своєчасне визнання результатів світовою науковою громадськістю, що супроводжується почесними відзнаками –  Нобелівськими, державними, іменними академічними преміями тощо. Ще у  грудні 1935 року академік Петро Леонідович Капіца писав [1]: «Научная работа, по-существу, всегда есть искания чего-нибудь нового в природе, того, что еще никто не знает и о чем можно только приблизительно догадываться чутьем. Поэтому исход всякого нового опыта нельзя предвидеть, и обычно из 10-ти отдельных опытных исследований в лучшем случае удается одно. В работе нередко бывают полосы, когда в продолжение года или двух сплошные неудачи, делаешь только глупости и ошибки. Тогда начинаешь терять веру в себя и надо больше усилия, чтобы не потерять настойчивости и энтузиазма. Успех потом заставляет забыть обо всем». 
Модернізаційні пріоритети розвитку економіки України спонукають до широкого впровадження досягнень передових науково-технологічних розробок, що надає імпульс структурним зрушенням в економіці, стимулюючи виробництво нової наукоємної високотехнологічної продукції. В умовах глобалізації гостра конкурентна боротьба диктує необхідність активізації інноваційної діяльності як найбільш ефективного способу підвищення конкурентоспроможності країни і подальшого її розвитку на інтенсивній основі. Виклики, перед якими постала Україна щодо розвитку науки в епоху економіки знань, виявили визначальну роль фундаментальних досліджень. Сучасна наука демонструє залежність практичної ефективності наукових знань від розвитку фундаментальної складової. Наукові знання – це особливий скарб, який належить тільки суспільству загалом і кожному з нас як члену цього суспільства, тому зберегти і примножити його можна лише зусиллями всього суспільства. Передусім, це стосується інституційного впливу держави на розвиток складової фундаментальної науки – тих наукових центрів, що створюють нові знання. Головною ланкою проведення фундаментальних досліджень у розвинутих країнах є університети [3]. Відомий американський соціолог Д. Белл, прогнозуючи розвиток постіндустріального суспільства, відзначав: «Подібно до того, як підприємство було основним інститутом протягом останніх століть, завдяки його ролі у виробництві товарів, так і університет, або будь-яка інша форма інституалізації знання, буде центральним інститутом у майбутньому завдяки своїй ролі джерела нових знань і інноваці. Еліта суспільства визначатиметься не майном та політичною позицією, а знаннями та кваліфікацією, отриманими завдяки освіті» [1].
Фундаментальні науки вцілому пов'язані із завданнями матеріального виробництва більш опосередковано, і тому вони можуть бути більш віддалені від цих завдань, ніж науки прикладні. Але дані науки складаються з окремих досліджень, і ці окремі дослідження можуть знаходитися в різних відносинах із задачами матеріального виробництва. Тому деякі автори (А. Ф. Зотов, Дж. Уїрт, А. Либерман і ін.) вважають за краще говорити не про фундаментальні і прикладні науки, а про фундаментальні і прикладні дослідження, вважаючи тим самим, що носіями практичної і пізнавальної функцій в науці є саме дослідження, а не науки як такі. Але, по-перше, далеко не всі дослідження, що не мають практичних цілей, є фундаментальними. Можна привести достатню кількість прикладів "чистих" досліджень, які зовсім не мають фундаментального значення. А по-друге, не всі дослідження, що ведуться в рамках якої-небудь фундаментальної науки, є фундаментальними дослідженнями. Виявлення якої-небудь раніше невідомої комети в Сонячній системі або нового, раніше не поміченого астероїда і подальший розрахунок їх орбіт є прикладами "чисто" наукових інтересів, але дослідження ці фундаментальними не є. В той же час наука астрономія, в рамках якої ці дослідження проводяться, була і залишається наукою фундаментальною [5].
Виявлення серед небесних світил планет, відкриття Н. Коперником центрального положення в нашій планетній системі Сонця і побудова ним геліоцентричної системи, закони руху планет, встановлені Кеплером –  все це відкриття фундаментального характеру. Вони здійснюються в астрономії і тепер.
Наука є фундаментальною, якщо вона постійно націлена на такі відкриття, які призводять до поповнення або зміни знань про природу, до правильного розуміння оточуючого нас світу і нас самих. Фундаментальними прийнято називати дослідження, завдяки яким досягається така мета, тобто поповнюється запас знань про основні природні процеси, відкриваються властивості і закономірності, які раніше не були відомі і які в тій чи іншій мірі визначають картину світу (будучи в цьому значенні "базисними" для розуміння природи вцілому). Характерними прикладами таких досліджень в історії науки були теоретичні роботи Дж. К. Максвелла по формулюванню законів електромагнетизму; формулювання А. Ейнштейном спеціальної і загальної теорії відносності [2].
Наукові праці можна підрозділити на наступні види: фундаментальні дослідження та прикладні дослідження.
Фундаментальне дослідження являє собою пошук за допомогою експериментальних і теоретичних методів нових закономірностей дійсності з метою їхнього пізнання і практичного використання, фундаментальне дослідження звичайно не ставить яких-небудь практичних цілей прикладного характеру, їх задачею є пошук нового, невідомого. Згідно з деякими даними тільки 5-10 % фундаментальних досліджень є результативними, але вони й забезпечують загальний науковий прогрес [3].
Фундаментальні дослідження нерідко називаються пошуковими і наголошується, що в процесі цих досліджень відбувається не стільки вживання і модернізація спеціалізованих методів, що існують, скільки розробка істотно нових. Фундаментальними знаннями вважають поволі старіючу частину наукової інформації. За кордоном фундаментальну науку часто називають "чистою". Останнє знайшло своє закріплення і в назвах наукових об'єднань: ІЮПАП – Інтернаціональне об'єднання чистої і прикладної фізики, ІЮПАК –  Інтернаціональне об'єднання чистої і прикладної хімії і т.п. Походження терміну "чистий" дещо претензійне, практично тут маються на увазі наукові дослідження, не залежні від практицизму і меркантильності. Поза сумнівом, що під фундаментальними дослідженнями мають на увазі ту гілку в наукових дослідженнях, яка безпосередньо не пов'язана з прямими запитами виробництва і суспільної практики. Згідно з цим вважають, що фундаментальні дослідження розвиваються  через внутрішню логіку розвитку науки.
Фундаментальні дослідження направлені, перш за все, на внутрішні потреби і інтереси науки, на підтримку її функціонування як єдиного цілого, і досягається це шляхом розробки узагальнюючих ідей і методів пізнання, що характеризують глибинні підстави буття. Саме тому говорять про "чисту" науку, теоретичну науку, про пізнання заради пізнання.
Фундаментальні дослідження поділяються на вільні (чисті) і цілеспрямовані.
Вільні (чисті) дослідження, як правило, мають індивідуальний характер і очолюються визнаним вченим - керівником роботи. Характерною особливістю цих досліджень є те, що вони наперед не визначають певних цілей, але в принципі спрямовані на отримання нових знань і більш глибоке розуміння навколишнього світу.
Цілеспрямовані дослідження мають відношення до певного об'єкта і проводяться з метою розширення знань про глибинні процеси і явища, що відбуваються в природі, суспільстві, без урахування можливих галузей їх застосування [4].
Прикладне дослідження проводиться відповідно до запланованої програми і спрямоване на досягнення конкретної, заздалегідь визначеної практичної мети. Базою для проведення прикладних досліджень є результати фундаментальних робіт. Але і навпаки, результати прикладних досліджень нерідко визначають проведення фундаментальних досліджень.
Ціль прикладних досліджень –  поліпшення якості виробів, розробка нових матеріалів, технологічних процесів машин або пристроїв, підвищення ефективності устаткування, зниження собівартості.
Історія науки свідчить про те, що фундаментальні дослідження – це не завжди дослідження теоретичного характеру: ними можуть бути як теоретичні, так і експериментальні роботи. Більш того, сучасні фундаментальні дослідження вимагають все більшою мірою експериментального забезпечення, розвитку експериментальної бази. Проте вони у будь-якому випадку припускають або створення нових теорій, що пояснюють результати досліджень, або "вписування" цих результатів у вже існуючі теорії з переробкою останніх. Фундаментальні дослідження вносять істотний внесок в створення картини світу, яка у міру їх розвитку стає все більш повною і цілісною, так що її кожна риса, здобута такими дослідженнями, стає органічною, невід'ємною і необхідною складовою частиною цього цілого. Через єдину задачу, що стоїть перед фундаментальними науками в створенні якнайповнішої і цілісної картини природи, з розвитком цих наук виявляється тісний зв'язок між ними як між окремими сторонами єдиного цілого, що є одним з найважливіших результатів інтелектуального прогресу людства.
Історія науки достатньо багата на розробки фундаментальних напрямів дослідження. До таких відносяться: класична механіка –  як наука про основні властивості і закономірності руху макротіл; термодинаміка – як наука про початкові закони теплових процесів; електродинаміка – як наука про електромагнітні процеси; квантова механіка – як наука про основні закони будови і поведінки матеріальних систем атомного масштабу; генетика – як наука про загальні закони спадковості біологічних систем і ін. Цілково суттєво, що розробка практично кожної фундаментальної науки призводила до сплеску прикладних наукових досліджень [2].
Отже, фундаментальна наука – це не сукупність тільки одних фундаментальних досліджень, як і прикладна наука – не сукупність лише досліджень прикладних. Прикладний характер можуть мати і окремі дослідження, які ведуться в рамках фундаментальної науки, і не кожне дослідження фундаментальних наук має фундаментальний характер. Більш того, генеральна лінія розвитку сучасної науки така, що зіставлення "чистого" (фундаментального) і прикладного дослідження все більш згладжується. Це твердження не означає, що відмінності між прикладними і фундаментальними дослідженнями повністю ліквідовуються. Зв'язок між фундаментальними і прикладними дослідженнями стає більш органічним, але "розчинення" одних досліджень в інших не відбувається. Тому можна впевнено стверджувати, що при сучасному рівні розвитку наукового пізнання фундаментальні дослідження можуть проводитися лише за наявності фундаментальної науки, а прикладна наука може вести тільки прикладні дослідження, хоча в ході них і можуть бути одержані фундаментальні результати, пояснення яких можливе, проте, тільки на базі фундаментальної науки.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Гришенко I.M., Григоренко О.М., Борисейко В.О. Основи наукових досліджень: Навч. пociб. - К.: Київ. нац. торг.- екон. ун-т, 2001. - 186 с.
2.	Ковальчук В.В., Моїсеєв Л.М. Основи наукових досліджень: Навчальний посібник. – 4-е вид. перероб. i допов. – К.: ВД «Професіонал», 2007. – 240 с.
3.	Сачков Ю. В. Фундаментальные науки как стратегический ресурс развития // Проблемы философии, 2007. –– № 3.
4.	Субетто А. І. Проблеми фундаменталізації і вибір джерел змісту вищої освіти. – Кострома. – М.:КГПУ їм. М. А. Некрасова, Исследоват. центр, 1996 –336с.
5.	Шейко В.М., Кушнаренко Н.М. Організація та методика науково-дослідницької діяльності: Підручник. – 2-ге вид., перероб. i доп. – К.: Знання-Прес, 2002. - 295 с.

Колесник Оксана Володимирівна,
викладач-методист історії та суспільних дисциплін 
ДПТНЗ «Лебединське вище професійне 
училище лісового господарства»

 РОЛЬ ВИКЛАДАЧА У ФОРМУВАННІ ГРОМАДЯНСЬКОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ УЧНІВСЬКОЇ МОЛОДІ 
Сучасні суспільно-політичні реалії в Україні,  соціально-економічні зміни, що відбуваються в українському суспільстві, а також новітні досягнення психолого-педагогічних наук потребують перегляду та переосмислення підходів до вирішення проблеми формування громадянської компетентності учнівської молоді, зокрема, пошуку форм та методів активізації цього процесу. Особливої актуальності ця проблема набуває на часі, коли Україна проживає один із найсуворіших періодів становлення та розвитку, коли відбувається випробовування українського народу на стійкість, мужність і порядність, коли загартовується сила і дух нації, викристалізовуються її цінності. 
Сьогодення вимагає від учнівської молоді розуміння, що патріотизм, демократія та громадянське суспільство є природним середовищем для задоволення їх особистих та суспільних інтересів, визнається основною цінністю демократичного суспільства. За цих умов особливого значення набуває громадянська компетентність, формування якої в учнів вимагає посилення уваги до цього завдання при вивченні предметі історії та суспільних дисциплін [5].
Громадянська  освіта  передбачає  знання  та  навички,  потрібні  для реалізації  громадянських  прав  і  свобод,  користування  інститутами  сучасної правової  держави,  зосереджує  увагу  на  правах  та  обов'язках  громадян, формуванні  компетенцій,  необхідних  для  участі  в  житті  суспільства  на  всіх рівнях.  
Мета  громадянської  освіти,  як  зазначено  в  «Концепції  розвитку громадянської освіти  в  Україні»,  - «формування у громадян відповідального ставлення до інтересів України, захисту її суверенітету та територіальної цілісності, забезпечення безпеки та усвідомлення спільності інтересів людини та держави, розвиток національної ідентичності, що передбачає закріплення функціонування державної мови в усіх сферах суспільного життя, включаючи повагу та розвиток мов усіх національних меншин та корінних народів, які проживають на території України». У Концепції «Нова українська школа» визначено: «Громадянські та соціальні компетентності включають володіння культурою демократії, правову компетентність, усвідомлення рівних прав і можливостей, толерантність, здатність до соціальної комунікації, здорового способу життя» [6].  
Громадянська освіченість  передбачає:  знання  про  право  та  його  роль  у  суспільстві,  основи конституційного ладу  країни;  знання  прав людини,  механізмів  й  інститутів їх захисту;  національних  і  міжнародних  документів  з  прав  людини;  політичні знання  -  це  знання  демократичних  принципів  функціонування  політичної системи  і  влади;  культурологічні  знання  передбачають  оволодіння культурним  надбанням  своєї  нації;  виховання  доброзичливого  ставлення  до культури  міжлюдських  відносин;  економічні  знання  про  сутність  ринкових відносин  як  елемента  демократії,  формування  економічного  мислення; основних  економічних  принципів;  фінансової та  податкової системи;  системи соціального  забезпечення  та  соціального  захисту;  проблеми  розвитку системи  господарювання;  економічної поведінки.
Бурхливий суспільний розвиток, удосконалення інформаційно-економічного простору, оновлення концепції патріотичного виховання, посилюють значення формування якостей конкурентоспроможної особистості і роблять проблему формування громадянської активності особливо актуальною та вагомою. Крім того, актуальність проблеми обумовлена очевидною кризою педагогічних цілей і цінностей, що виявляється не тільки в теорії, але, на жаль, – найгостріше, у виховній практиці, і зумовлює потребу об’єктивного аналізу педагогічної теорії і практики з позицій оцінки внеску науковців і педагогів-практиків у розвиток педагогіки і створення нових технологій формування громадянської компетентності.
У Національній доктрині розвитку освіти акцентовано увагу на усвідомленні педагогами необхідності грамотного застосування у навчально-виховному процесі науково-творчого підходу, педагогічно-коректного супроводу процесу формування громадянської компетентності учнівської молоді. 
Тому, одним із перспективних завдань сучасної освіти є не тільки успішна соціалізація учнівської молоді, а й розвиток їх індивідуальних творчих здібностей («створи» замість «повтори»), підтримка їх особистої самоцінності, ініціювання та розширення соціальних аспектів їх діяльної активності, і що важливіше, формування громадянської компетентності як засобу життєтворчості особистості, а також ознайомлення молоді з поняттями:  національні  ідея,  ідеал та ідеологія;  національні цінності  та  інтереси;  громадянська  свідомість  і  самосвідомість;  громадянський обов'язок; громадянська гідність і совість.
Навчальний заклад нового типу – це передусім заклад, що сприяє духовному становленню особистості учня, створенню умов для його самореалізації у різних видах творчої праці, задоволенню потреб та інтересів учнівської молоді. Формування демократичних цінностей, орієнтацій, сприйняття ідеалів демократії, вироблення ставлень і мотивів діяльності, які є складовими громадянської позиції – є громадянською компетентністю особи .
Для  України,  яка  є  поліетнічною  державою,  –  як  зазначається  в «Концепції» ,  – в  умовах  розвитку  української  державності,  громадянське виховання  відіграє  особливо  важливу  роль  ще  й  тому,  що  воно  покликане сприяти  формуванню  соборності  України,  яка  є  серцевиною  української національної  ідеї [6].
Отже,  на  порядку  денному  стоїть  надзвичайно  важливе  й  невідкладне завдання  –  виховання  справжнього  громадянина  й  патріота  рідної  землі. Тільки  люди,  безмежно  віддані  національній  ідеї,  які  усвідомлюють  свою -залежність  до  певної  держави,  що  наділяє  її  правами  та  обов’язками,  і  які лають  чітко  означену  громадянську  позицію,  здатні  відстояти  незалежність  і соборність  України.  Громадянська  позиція  займає  в  структурі громадянськості  чільне  місце.  Адже, громадянин,  який  хоче  жити  в демократичному  суспільстві, який хоче  бути  господарем  свого життя,  завжди проявляє  свою  громадянську  позицію
Сучасний  викладач  повинен  володіти  не  тільки  «набором»  професійно- моральних  якостей  (альтруїзм,  терпіння,  чутність,  милосердя,  повага  до учнів,  справедливість),  необхідних  для  здійснення  професійно-педагогічної діяльності,  а  й  якостями  громадянина  своєї  країни,  мати  чітку  громадянську позицію.
Важливість  громадянської  компетентності самого викладача  обумовлено  його  роллю  і у системі формування особистості,  а саме,  в тому що:
-	педагог є втіленням і носієм духовної і  моральної культури; 
-	педагогічна діяльність обов’язково морально  вмотивована;
-	 спілкування  і  взаємодії  викладача  й  учнів  обов’язково  повинні  мати :   гуманний та  демократичний характер;
-	саме  викладач цілісно  впливає  на  особистість  учня;
-	саме  викладач  має  здатність  (і  повинен  її  мати)  передбачати,  оцінювати не  тільки  моральні  наслідки  своїх  дій,  рішень,  вчинків,  експериментів,  а  й подій,  зрушень,  реформ,  що  відбуваються  в  різних  сферах  життя  країни (соціальній,  політичній, освітній тощо).
Загальновідомою  є  теза  про  те,  що  виховують  не  навчальні  програми, підручники,  виховує  особистість.  Саме  особистість,  -  на  думку  Ушинського,  -  може  виховати  справжню  особистість.  
Громадянській  спрямованості  навчально-виховного  процесу  сприяє громадянсько-орінтована  комунікативна  взаємодія  викладача  з учнем. 
Щоб така  взаємодія  була  ефективною,  педагог  повинен  бути  референтною особою  для  тих,  кого  він  навчає: учні  не  лише  одержують  від  нього певну  інформацію,  але  й  усвідомлюють  оцінку  з  позиції  громадянськості. 
Якщо  викладач  не  визначився  зі  своєю  позицією,  пасивний  у  свої  діях,  це – негативно  впливатиме  на  розвиток  громадського  світогляду  учнів.  У  цій комунікативній  взаємодії  педагог  повинен  бути  не  лише  простим ретранслятором  цікаво  патріотично-спрямованої  інформації,  він  виступає    високосвідомою,  високоморальною  особистістю,  повністю  відповідає вимогам,  що  притаманні  справжньому  громадянинові  нашої  держави.  У справжнього  педагога  нема  морального  права  навчати  тим  якостям громадянина, яких йому бракує.
Актуальність  громадянського  виховання  особистості  зумовлюється потребою  державотворчих  процесів  на  засадах  гуманізму,  демократії, соціальної  справедливості,  що  мають  забезпечити  усім  громадянам  рівні можливості  для  розвитку  й  застосування  своїх  потенційних  здібностей, умінь,  навичок,  “досягнення  суб’єктивно  привабливих  і  водночас  соціально значущих  цілей  як  умови  реалізації  найголовнішої  соціально-психологічної потреби особистості – потреби в самовизначенні та самоствердженні”  [3,4].
Тому  важливо  сформувати  в  молоді  такий  комплекс  особистісних якостей  і  рис  характеру,  які  стануть  основою  способу  мислення  і  певною: спонукальною силою повсякденних дій,  вчинків, поведінки.
Це – патріотична  самосвідомість,  громадянська  відповідальність, ініціативність,  активність,  готовність  трудитися  для  розвитку  Батьківщини, захищати її,  підносити міжнародний авторитет.
Це – повага  до  Конституції,  законів  Української  держави,  сформована потреба в їх дотриманні,  висока правосвідомість.
Це – досконале знання  і володіння українською мовою,  постійна турбота ‘ зо  піднесення  її  престижу  й  функціонування  в  усіх  сферах  суспільного життя і  побуту.
Це –  повага до  батьків,  свого  родоводу,  до  традицій  та  історії  рідного народу, усвідомлення своєї приналежності до нього.
Це – дисциплінованість,  працьовитість,  завзятість,  почуття  дбайливого господаря  на землі,  піклування  про  природу та екологію рідного  краю.
Це – гуманність,  шаноблива  ставлення  до  культури,  традицій,  звичаїв національних  меншин,  що  проживають  в  Україні,  висока  культура міжнаціонального спілкування  [4].
Громадянська  компетентність  формується  в  процесі  громадянського  виховання, чиїм  завданням є:
1.  Опанування  молоддю  понятійного  апарату,  що  дає  уявлення  про повні  категорії  сучасного  демократичного  суспільства,  правової  держави, громадянського  суспільства  (Конституція,  закон,  права  та  обов’язки,  серед -  виборче  право,  громадянська  ініціатива,  громадянська  самосвідомість і вільна  позиція  тощо).
2.  Залучення  молоді  в життя соціуму через систему спеціальної освітньої діяльності,  що  організується  за  участю  батьків  через  суспільно  корисну діяльність та систему дослідницької роботи.
3.  Формування  навколишнього  соціуму  молоді  як  простору громадянського  суспільства,  що  дає  змогу  реалізувати  свої  цивільні  права.  Усе це становить систему  виховних заходів  [1].
Виконання  першого  завдання  видається  можливим  завдяки  освітній діяльності  системи  неперервної економіко-правової освіти;  другого - завдяки залученню  молоді  до  освітньої  діяльності  системи  неперервного громадянського виховання; третього – завдяки системі педагогічних технологій соціального проектування навколишнього суспільства.
Виховуючи людину ХХІ століття, необхідно пам’ятати, що ми виховуємо людину нової формації, майбутній інтелектуальний потенціал країни, її громадян-патріотів.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ

1.	Алексеева О.  В.  Формування  громадянської позиції сучасної молоді / О. В.  Алексеева // Педагогіка і  психологія. - 2006. - № 2. - С. 31-35.   
2.	Башкірова Ю. Т.  Усі  українські  письменники  та  їх  твори  /Ю. Т.  Башкірова. - Київ;  Харків: Ранок, 2008. – С. 437.     
3.	Бернвальдт  Т. С.  Моральне  виховання  молоді  засобами  рідного слова  у  процесі  вивчення  курсу  української  літератури  /  Т. С. Бернвальдт  // Таврійський вісник освіти. - 2011. - №3  (35). - С.54-67.   
4.	Ігнатенко П.  Громадянське  виховання  учнів  в  умовах  українського державотворення / ГІ.  Ігнатенко // Рідна школа. -  1996. - №8. - С. 3 1-51  
5.	Киричок В.А. Сучасні форми і методи патріотичного виховання школярів у позаурочній діяльності / Київ: збірник наукових праць. – С. 48
6.	«Концепція  громадянської  освіти  в  Україні» щодо реалізації  Національної стратегії сприяння розвитку громадянського суспільства в Україні на 2016-2020 роки, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.05.2017 № 296-р, робочою групою створеною наказом МОН від 10.10.2017 № 1362. 

Кривонос Світлана Іванівна,
учитель історії Великописарівської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів ім. Героя Радянського Союзу І.М. Середи Великописарівської районної ради  Сумської області

ІСТОРІЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ АКАДЕМІЇ НАУК УКРАЇНИ: ЗДОБУТКИ І ВТРАТИ
Заснування Української Академії Наук (УАН). З початком  національно-демократичної революції в Україні відбувається бурхливе піднесення  національно-культурного життя.  Питання про створення національної Академії Наук конкретно постало після гетьманського перевороту, коли була створена Комісія для вироблення законопроекту про заснування УАН.  Комісія працювала з 9 липня по 17 вересня і підготувала відповідний законопроект який схвалила Рада Міністрів і затвердив Гетьман. Статут УАН опрацьовано з урахуванням статутів Академій інших країн; у ньому зазначалося, що «Українська Академія Наук у Києві є найвища наукова державна установа на Україні». Замість 4 відділів, що їх пропонував Володимир Вернадський, було визначено 3: історико-філологічний, фізико-математичний, соціологічних наук. Усі видання Академії мали друкуватися українською мовою.  На посаду Президента Академії ще раніше було запрошено М. Грушевського, але він відмовився. Така позиція пояснювалася різко негативним ставленням його до гетьманського режиму.
Тим часом політична ситуація змінилася.  Сумний факт історії: офіційне заснування УАН відбулося 14 листопада 1918 року – саме в той день Гетьман Скоропадський видав Грамоту про федеративну злуку України з небільшовицькою Росією, і саме того дня почалося антигетьманське  повстання. Через місяць, 15 грудня, в Києві вже встановила свою владу Директорія.  Але академіки (8 із 12) встигли провести 27 листопада 1918 перше спільне зібрання УАН, на якому таємним голосуванням обрали Президентом УАН В. Вернадського, а неодмінним секретарем – А. Кримського, а також вирішувалися питання організації  наукової роботи.   За умов політичного хаосу видатні вчені хотіли будь-що зберегти омріяну УАН. Її організатори на зборах 25 січня 1919 вирішили не евакуйовуватися разом з Директорією перед загрозою більшовицької  окупації,  а  забезпечити  функціонування  Академії.
УАН–ВУАН між «українізацією» і «більшовизацією.  Через тиждень після приходу більшовиків, 12 лютого 1919 року, у Києві відбулося спільне зібрання засновників УАН, на якому А. Кримський повідомив, що він  дістав  запевнення від нової влади у прихильному ставленні до АН. Цей день – 12 лютого 1919 – радянська історіографія протягом кількох десятиліть називала днем створення АН УРСР. Багато зусиль Академія докладала для забезпечення елементарних умов роботи науковців та їхнього захисту від репресій. Але наприкінці серпня 1919 року, коли Київ окупували білогвардійці Денікіна, діяльність УАН була взагалі паралізована. Драматичні  перипетії доби для Академії не скінчилися і з остаточним  утвердженням  більшовицького  режиму. В. Вернадський, не схильний до політичних маневрувань, залишив посаду Президента УАН. Тяжкі обставини лихоліття,  психологічні  випробування призвели до втрати багатьох видатних членів УАН.
Формально радянська влада ставилася до Академії дуже прихильно, але водночас розглядала її як структуру, що дасть можливість контролювати всі наукові сили. Ця негативна тенденція посилилася з прийняттям нового статуту в 1921 р. Тоді ж Академія була перейменована у ВУАН. 30 серпня 1921 Раднарком УСРР прийняв постанову про матеріальну підтримку наукових працівників, однак тривалий час це залишалося на папері, реальне становище ВУАН було вкрай тяжким. Проте робота все-таки йшла. Значний політичний резонанс і наукове значення мало повернення в Україну 1924 р. Михайла Грушевського, який відразу став одним із чільних діячів ВУАН.  
Інтеграція АН у «соціалістичне будівництво». На межі 20-х–30-х рр. у СРСР відбулися зміни, що мали характер «революції згори». Розпочалися репресії.  Трагічною сторінкою в історії ВУАН був процес над СВУ (1930 р.), жертвами якого стали видатні діячі української науки.  Але водночас діставали розвиток і дедалі більшу підтримку держави ті галузі науки, які необхідні були для «соціалістичної індустріалізації», «соціалістичних перетворень» у сільському  господарстві, створення військового потенціалу. Українська наука, що засвідчила свої великі творчі сили, розвивалася дедалі інтенсивніше, але з драматичними  диспропорціями і трагічними втратами.
АН у роки війни з нацистською Німеччиною. Вже в перші тижні війни почалася евакуація установ АН УРСР до Башкирії, Уралу, Казахстану. Українські вчені зробили величезний внесок у збільшення оборонного потенціалу СРСР: створили радіолокатор, який застосовано в ППО Москви;  розробили технологію автоматичного зварювання корпусів танків, авіабомб; винайшли  способи вдосконалення конструкції мартенівських печей та процес виготовлення броньової сталі. Інститут клінічної фізіології під керівництвом академіка О.Богомольця винайшов антиретикулярну сироватку , що врятувало тисячі поранених, як і вітамін  К3 та вікасол, що стали відкриттями академіка О. Палладіна. Загальна сума збитків, заподіяних установам АН УРСР за часи окупації, становила, за офіційними даними, 126 млн крб. 26–30 вересня 1944 відбулася ювілейна сесія АН УРСР на відзнаку 25-річчя її існування (справжню дату створення Академії – 14 листопада 1918 року – не визнавали).
АН у роки повоєнної відбудови та апогею сталінізму. У цей час здійснювалося відновлення науково-технічної бази дослідних установ Академії, значно розширилася їхня мережа. Зростав кадровий потенціал АН УРСР. 1946 р. у ній було 956 науковців . У найважливіших технічних сферах  здійснювалися відкриття світової ваги. Негативні тенденції: « жданівщина», «лисенківщина», боротьба з буржуазним націоналізмом, «безрідним космополітизмом». Нищівного удару завдано генетиці.  У листопаді 1946 відбулися  Загальні  збори  АН УРСР, які обрали новий склад Президії та, у зв’язку зі смертю О. Богомольця (14 липня 1946), – нового Президента АН УРСР – ним став О. Палладін.
АН у період десталінізації. Надзвичайно плідно працювали ін-т математики (В.Глушков) , ін-т електрозварювання металів (Б.Патон), фізико-
технічний  ін-т, ін-т електротехніки (С, Лєбєдєв). Новим явищем стала започаткована харківським прфесорм О. Ліберманом дискусія про реформу планування і економічного стимулювання  виробництва. Певне пожвавлення настало в колі суспільствознавців, але над ними й далі тяжіли партійні «методологічні» імперативи.
Зростання масштабів діяльності АН у 60-х-80-х роках. Складна суспільно-політична атмосфера: з одного боку відбувалося повільне розкріпачення наукової думки, з іншого –  влада поряд з дозованими репресіями нагнітала кампанію боротьби з розтлінними впливами буржуазних ідеологій. Великим здобутком української культури стало видання «Української радянської енциклопедії» в 17-ти томах, «Історії міст і сіл». Українські вчені розгорнули дослідження з ядерної фізики, атомної енергетики, напівпровідників, фізики міцності й пластичності, надвисокого тиску і фізики кристалів. Спостерігався високий престиж математичної науки. Металургійний потенціал України зумовив розвиток відповідних галузей науки. Одержано цінні результати у галузі біохімії і фізіології рослин і тварин.
Великого розмаху набули дослідження Землі і Космосу. 
Наприкінці 80-х років стали простежуватися елементи нових підходів у вивченні історії України. З метою подолання негативних наслідків тривалого підпорядкування науки адміністративно-командній системі була підготовлена «Концепцію розвитку Академії наук УРСР», схвалена на Загальних зборах АН УРСР 30 березня 1990. У цьому документі Академія ніби заговорила голосом своїх засновників, нагадавши про високу місію академічної науки та її призначення, яке було затінене прагматизмом та заідеологізованістю.
АН у незалежній Україні. Спеціальна комісія під керівництвом Президента АН Б.Патона підготувала проект нового Статуту Академії , який був затверджений 20 березня 1992 року. А 22 березня 1994 Загальні збори АН постановили називати надалі Академію «Національна академія наук України» (НАНУ). Все це сприяло розгортанню діяльності АН як інституції суверенної держави, розвиткові наукового пошуку, зокрема у галузі гуманітарних наук. Однак цей процес був ускладнений і обтяжений соціально-економічною кризою, яку переживає Україна і яка зумовлена розвалом старої політичної та економічної системи і непослідовністю та неефективністю ринкових реформ. Хоча й за цих умов АН змогла використати можливості, які відкривали їй державна незалежність України та демократизація всіх сфер життя, свобода наукової думки, розгортання соціогуманітарних, політологічних і культурологічних досліджень, заблокованих у часи тоталітаризму.

Кузнецова Лариса Миколаївна,
учитель зарубіжної літератури КУ  Сумська загальноосвітня школа  І-ІІІ ступенів №15 імені Д.Турбіна,  старший учитель

РОЛЬ Л.А.БУЛАХОВСЬКОГО У СТАНОВЛЕННІ УКРАЇНСЬКОГО МОВОЗНАВАСТВА
Леонід Арсенійович Булаховський (1888–1961) – видатний мовознавець, спеціаліст з українського, російського, слов'янського й загального мовознавства, перший голова Українського комітету славістів, дійсний член АН УРСР і член-кореспондент АН СРСР, директор Інституту мовознавства АН УРСР з 1944 до 1961 р.
У полі зору Булаховського були питання історії й теорії мовознавства; фонетика й лексика, морфологія й синтаксис, стилістика та історія української, російської та інших слов'янських мов, методика викладання мов. Дослідженням ученого притаманний синтез історії, мовознавства й літературознавства. Він написав майже 400 наукових праць. Перша друкована праця «До питання слов'янської кількості й наголосу» з'явилася в 1910 р., коли Булаховський був ще студентом.
Свої загальнолінгвістичні погляди Булаховський виклав у підручниках «Вступ до мовознавства» (російською мовою, 1953), «Нариси з загального мовознавства» (1955) і у праці «Виникнення і розвиток літературних мов» (1941–1947). Учений вніс багато нового у вивчення проблем семасіології і лексикології, в дослідження становлення і закономірності функціонування літературних мов. У численних публікаціях 50-х років Булаховський зробив вагомий внесок в утвердження порівняльно-історичного мовознавства.
Чимало праць дослідник присвятив вивченню української мови – лексики, морфології, синтаксису, стилістики, акцентології, орфографії, пунктуації, історичної граматики та історії літературної мови. Часто на матеріалі української мови вчений розв'язує загальнослов'янські проблеми. Його «Питання походження української мови» (1956), що відзначаються енциклопедичністю відомостей, до нашого часу вважаються найсоліднішим і найнадійнішим джерелом із цієї проблеми. Двотомний «Курс сучасної української літературної мови» (1951) за редакцією й участю Булаховського, дослідження мови українських письменників-класиків (Т. Шевченка,                       М. Рильського та ін.) дали підстави вважати вченого творцем лінгвістичної школи історії літературної мови і лінгвостилістики в Україні.
Неоціненний внесок його в русистику. «Курс російської літературної мови» (1935) – оригінальна праця за способом викладу, новизною трактування проблемних питань і за представленим у ньому матеріалом. Уперше у практиці вищої школи тут уведено розділ лексики, виділено в окремий розділ словотвір, наведено багатий матеріал з наголосу різних частин мови; в розділі про синтаксис викладено вчення про надфразові єдності. Можна твердити, що саме Булаховський заклав основи синтаксису зв'язного мовлення.
Книжка «Історичний коментарій до російської літературної мови» (1936) оригінальна тим, що автор вибрав ретроспективний спосіб аналізу мовних явищ: факти сучасної російської мови отримують своє пояснення в близькому і далекому минулому. Ця праця сприяла з'ясуванню історичного розвитку російської мови, осмисленню всіх сторін мовної структури.
У двотомній праці «Російська літературна мова першої половини XIX століття» (1941) досліджено стилістичні засоби (лексичні, фонетичні, морфологічні й синтаксичні) різних жанрів російської літературної мови. Ця праця вплинула на формування курсу російської літературної мови як окремої наукової дисципліни.
Булаховський досліджував й інші слов'янські мови: польську, чеську, болгарську, сербську, хорватську, словенську і македонську. Широке визнання отримали такі його праці, як «Про деякі питання і завдання вивчення слов'янських мов», «До історії взаємовідношень слов'янських літературних мов», «Дослідження в галузі граматичної аналогії і споріднених явищ (слов'янські атематичні дієслова)», «Слов'янські найменування птахів», «Граматична індукція в слов'янському відмінюванні», «Акцентологічний коментарій до польської мови», «Акцентологічний коментарій до чеської мови» та ін. Як зазначав російський мовознавець В. Ілліч-Світич, Булаховський «завершив побудову традиційної слов'янської акцентологічної концепції». Застосовуючи порівняльно-історичний метод, він прагнув охопити мовні явища всебічно, у всій їх складності.
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Бевзенко С. П. Історія українського мовознавства. Київ, 1991. 432 с.
2.	Інститут мовознавства ім. О. О. Потебні НАН України: 1930–2005: матеріали до історії. – К., 2005.
3.	Русанівський В. М. Україністика: Українська мова: Енциклопедія. Київ, 2000. 652 с.
4.	Селігей П. О. Історія українського мовознавства XX - початку XXI століть.  Історія української культури: У 5 т. – Т. 5: Українська культура XX – початку XXI століть. – Кн. 3: Культура та розвиток науки і технологій в Україні. Київ, Наукова думка, 2012. 230 с.

Кушніренко Ольга Вікторівна, 
 вчитель історії та правознавства Недригайлівська спеціалізована  ЗОШ І-ІІІ ступенів (опорний заклад)

АГАТАНГЕЛ КРИМСЬКИЙ  – ВИДАТНИЙ ПРОСВІТИТЕЛЬ
 ЗІ СВІТОВИМ ІМ’ЯМ
Задля України
 я можу бути корисним тільки тоді,
 коли я матиму широкий світогляд
А. Кримський 
Народився Агатангел Кримський 15 січня   1879 р. у м. Володимир-Волинський. Батько  був  татарином з білоруським корінням, працював  учителем історії й географії,  мати мала  польсько-литовське коріння. Рід його походив із тюрксько-татарського племені, один із предків був муллою, але після якогось гострого конфлікту 1696 року він змушений був тікати з Бахчисараю від помсти хана, перебратися в Литву й охреститися. Зважаючи на те, що він був вихідцем із Криму, його стали називати Кримським. Агатангел не раз підкреслював своє  неукраїнське походження.  В листі до Б. Грінченка (1892) Агатангел Кримський писав: "Мусю вам признатися, що в мені й кровинки української немає… Я родився і виріс на Вкраїні та й українізувався" [1]. Слово "українізувався" в іншому листі А. Кримський пояснює так: "…українство вросло в мене органічно, без мого відома…" [2]
        Агатангел з раннього дитинства   був дуже здібним хлопчиком. Навчився читати у три роки,   у п'ять пішов до училище в Звенигородці, куди переїхала сім'я,  потім продовжував навчання  в Острозькій та Київській гімназіях, вивчав іноземні мови.  Тривають суперечки, скількома мовами володів Кримський. За різними даними він знав від 60 до 100 мов. Сам казав, що легше назвати мови, яких він не знає, ніж ті, що знає. У дитячі роки він досконало вивчив німецьку, французьку та англійську. В юнацькі оволодів турецькою, грецькою, італійською, арабською, санскритом, давньоєврейською. Мови він учив до кінця життя. У 70-річному віці Кримський вивчав вавілонську і абиссинску. Мав феноменальну пам’ять, часто скаржився знайомим, що взагалі нічого не може забути, навіть, коли хоче, тримаючи в голові зайві та непотрібні відомості. Працював по 18 годин на добу.  У 1885 році вступив  до  Колегії Галагана  де навчався до 1889 рр. учителем Кримського був Павло Житецький, який і пробудив в учня любов до України, її літературі, історії. В результаті все подальше життя Кримський присвятив українській науці і культурі Тут Агатангел познайомився із такими відомими особистостями як Леся Українка, Михайло Драгоманов, які відіграли важливу роль у його  подальшому житті. Дослідники, вивчаючи  листування Агатангела Кримського І Лесі Українки , говорять  про  таємне кохання Агатангела до відомої літераторки. Згадують також і вірш, який Павло Тичина присвятив Кримському на 60-ліття, в якому прямо говорилося про "вічно мрійну Лесю Українку". До речі, Леся Українка присвятила свою драму "В катакомбах" "шановному побратимові А. Кримському". Однак життя своє Агатангел Юхимович поєднав із іншою жінкою ─ вагітною дружиною свого заарештованого помічника і названого сина Миколи Левченка, щоб дати прізвище дитині. Після закінчення Колегії він переїздить до Москви, де навчається у Лазарєвському інституті східних мов. Кожнісіньку вільну від "офіційних занять часину я присвячував Україні". Перша ознака національності є мова – я й нею найперше заклопотався, пильно читав усякі книжки, особливу вагу звертав на етнографічні матеріали, перечитав усякі філологічні праці". Фанат української мови писав: "Нам одібрано всякі мінімальні, елементарні права. Для нас і говорити своєю мовою – то вже є злочин; нашій нації гірше, ніж усім іншим націям". Щоб нація зберегла мову, щоб нести освіту народові, А. Кримський написав і видав у Москві "Украинскую граматику для учащихся высших классов Приднепровья", "Практический курс для изучения малорусского языка".
	Закінчивши інститут, Кримський отримує дворічну стипендію для поїздки до Лівану й Сирії.  Агатангел Кримський – автор першої в світі історії арабської літератури в 5 томах: автор 26 томів зі сходознавства.  Повернувшись до Москви, викладає в рідному Лазаревському  інституті (з 25 років), стає професором східної літератури (у 30 років), Агатангел Кримський – автор першої в світі історії арабської літератури в 5 томах: автор 26 томів зі сходознавства. У 1905 році вчений здійснив видання  Корану російською мовою й опублікував його з численними науковими коментарями. Поміж тогочасною інтелігенцією було престижно вивчати Коран по Кримському.
 А.Ю. Кримський – автор понад 1000 публікацій: монографій, підручників, статей. Вагоме місце в доробку вченого посідають праці з арабістики, семітології, тюркології, іраністики. Багато уваги приділяв Агатангел Юхимович проблемам розвитку української літературної мови, фольклористичним та етнографічним дослідженням, зокрема з антропології. Учений був також науковим редактором багатьох словників та збірників. 
Щойно Україна оголосила самостійність, як Кримський почав рватися до Києва. Спомини з літа 1917 року", зокрема вірш "Гірський гребінь "10 000 греків". Цей твір дозволяє відчути реакцію Кримського на перші державотворчі кроки України. Влітку 1917 року були проголошені Перший та Другий універсал Центральної Ради, яка переживала, за висловом Раїси Іванченко, "апогей довіри усіх верств українського народу" [3].
Я в горах над морем, на високім Таврі -
Хвилі пнуть на кручу, як іхтіозаврці.
А в затоці мирно: тиша там не бунт,
І розкинувсь город, давній Трапезунд. 
Я не зміг остаться зараз там, у місті.
В мене славне свято: з України вісти!
"Україна – вільна!" – вчув я новину.
І подавсь у гори. Легко там зітхну [4].
Упродовж місяця Володимир Вернадський добивався дозволу Кримському на приїзд із Москви, адже вчений погоджувався на переїзд тільки разом із бібліотекою, а це вагон книжок. Вони розмістилися у двокімнатній квартирі на п’ятому поверсі на вул. Мало Підвальній, 3: вагон книжок, колекція марок і грамплатівок.
Агатангел  Кримський  у 1918 році  дістає посаду вченого секретаря новоствореної Української Академії Наук і  фактично нею й керує. Тут він також очолює історико-філологічним відділ, кабінет арабо-іранської філології. Під його керівництвом працюють комісії: правописна й діалектологічна, словника живої мови, історії мови. Для Академії найскладнішим був 1919 рік, коли в лютому Київ зайняли більшовики. З собою вони принесли терор і голод, вчених переслідували або навіть розстрілювали. В кінці серпня 1919 року в українську столицю увійшла армія з добровольців на чолі з генералами Драгомировим і Брєдовим. Незабаром після цього вони почали боротьбу з усіма проявами української культури. Навіть вивіска з приміщення Академії за наказом більшовиків була знята, а сама наукова установа оголошено філією Російської академії наук. Надалі Київ на короткий час захоплювали різні сили протистояння. Існування Академії буквально жевріє, і Кримський випрошує пайки та одяг для співробітників. Влада також виділяє земельну ділянку для Академії, де вчені фактично власноруч заготовлюють дрова: приміщення, де знаходилася Академія (на вулиці Володимирській, 54), не опалювалося. Там було настільки холодно взимку, що чорнило замерзало. У часи найбільшого зубожіння вчені писали твори на старих театральних афішах розчиненими у воді хімічними олівцями. А проте саме завдяки Агатангелу Кримському вдалося зберегти Академію від знищення, а згодом розширити її та збагатити книгозбірню. 1921 року він стає директором Інституту української наукової мови. У вересні 1921 році в знак визнання заслуг Кримського Раднарком УРСР вносить його в список вчених, яким гарантовано пільги і державне забезпечення, а також виплата допомоги родичам в разі смерті наукового діяча. На той момент він уже майже втратив зір через читання, тож йому постійно доводилося звертатися по допомогу. Його секретарем, його очима став Микола Левченко, якого він був усиновив і який пізніше став дослідником. Разом вони продовжували працювати, але плідна віддана робота триватиме до 1928 року. Кримський залишить не лише першокласні наукові праці з тюркології та семітології (серед яких 4-томна "Історія Туреччини та її письменства", "Історія Персії та її письменства"), але й з україністики (зокрема "Українська граматика", "Давньокиївська говірка", "Українська мова. Звідки вона взялася і як розвивалася"). А. Кримський заперечує теорію про «колиску трьох братніх народів», висуваючи гіпотезу про українську мову, яка вже в ХІ столітті постала «як цілком рельєфна, цілком означена, яскраво-індивідуальна одиниця». Саме тоді Кримським зацікавлюються органи влади. Каганович запрошував укласти "Російсько-український словник", але Кримський рішуче відмовився: "не хочу рискувати своїм чесним ім'ям перед галичанами, що досі твердо вірили в мою непідкупну чесність і рішуче усуваюся від участи в Словникові, де безшабашно гарцюють усякі мовокалічники та мовозасмітники". 
 До 1929 року Академія виступала центром національного розвитку і суспільного життя в Україні. А у 1929 році почалися репресії проти інтелігенції в зв'язку з надуманию справою "Спілки визволення України".  ОГПУ заарештовує наукового секретаря і прийомного сина Кримського Миколу Левченка. Академік Кримський вирішив звертатися до керівників УСРР з клопотанням стосовно долі Миколи Левченка. 8 серпня 1929 року він звертається з листом до начальника УОУ ГПУ УСРР Западного (Кессельмана Семена Ізраїльовича), а у вересні 1929 року до Володимира Затонського (відразу після того, як В. Затонського обрали членом Академії). Тексти цих листів майже ідентичні за текстом – спочатку Агатангел Кримський розповідає, що він "вірний син Радянської влади, непохитний та незрадливий слуга Радянської влади", але, зважаючи на свій вік та стан здоров’я, академік прохає звільнити свого помічника та наукового секретаря Миколу Левченка, який заарештований "безперечно без вини" і просить можновладців зробити так, "щоб Миколу Левченка Київське ГПУ випустило на волю й оддало на поруки" академіку Кримському. Чи були відповіді на ці листи – невідомо.
Наталія Полонська-Василенко згадує розповідь Агатангела Кримського про те, що під час слідства "слідчий допитував Миколу Левченка не стільки про його участь в СВУ, скільки про участь академіка Кримського. Левченко твердо заперечував причетність Кримського до справи. Тоді слідчий показав йому власноруч написане "зізнання Кримського" стосовно його участі в СВУ. Левченко говорив академікові, що в очах у нього потемніло: поза всяким сумнівом, це був почерк Кримського! (А почерк останнього був дуже оригінальний.) Микола Захарович почав уважно вчитуватися в кожне слово – і побачив, що це мистецько виконана підробка. Він заявив слідчому, що перед ним не рукопис Кримського, бо академік не вживає слово "майже", а тут воно фігурує, а також не вживає "герундиву". Комбінація ГПУ з фальшивкою була провалена, своїми свідченнями Микола Левченко врятував академіка Кримського від арешту, а сам без суду був засланий на п’ять років на Ведмежу Гору. Восени 1934 року Миколу Левченка звільнили з табору як непоправно психічно хворого. Він прибув до Києва, і жив з дружиною в академіка А. Кримського на Мало-Підвальній, 4. але так і не повернувся до нормального стану. Наприкінці 1934 року, шантажований чекістами, безробітний Микола покінчив життя самогубством. Ця трагедія підкосила вченого. З того часу він перестав стежити за своєю зовнішністю: носив подерті чоботи, подертий костюм, говорячи: "Нехай буде соромно владі, яка довела академіка до такого".
Після приєднання до СРСР Західної України у 1939 році інтерес до діяльності Агатангела Кримського зріс. У прагненні створити позитивний імідж радянської науки і влади, Кримського запросили до Львова для читання лекцій, вчений ненадовго став знову шанованою людиною і затребуваним науковим діячем.
У липні  1941 році вже літнього вченого зі слабким здоров'ям таємно заарештовують, назвавши його "ідеологом українських націоналістів, який протягом цілого року очолював націоналістичне підпілля". Разом з багатьма іншими представниками інтелігенції у холодних вагонах, відправляють до Казахстану. Останньою книгою вченого стала справа за номером 148001. 25 січня 1942 року її припинили й здали до архіву у зв’язку зі смертю обвинуваченого за однією з версій хворий і виснажений вчений помер  у камері смертників у тюремній лікарні. Проте є сумніви стосовно його факту, адже досі невідоме місце його поховання. Можливо, професор так і не доїхав до Кустанаю, загинув у дорозі.  1903 року Кримський написав вірш "На тортурних муках":
Без молитви штурніть мого трупа
В підтюремнії мури,
Надпишіть, що був я злочинець
І загинув з тортури,
Надпишіть, що був я злочинець.
У 1957 році Агатангела Кримського було реабілітовано.
Від лютого 1991 року Київський інститут сходознавства АН носить ім’я Агатангела Кримського. 
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Кримський А. Ю. Твори в п'яти томах. – Т. 5. Кн. 1. – К., 1973. –  68 с. 
2.	Кримський А. Ю. Твори в п'яти томах. – Т. 1. – К., 1972. –  136 с.
3.	Іванченко Раїса. Історія без міфів. – К., 1996. – С. 239.
4.	Матеріали електронної бібліотеки. Чтиво 
5.	Наталія Полонська – Василенко. http://chtyvo.org.ua/
6.	Наталія Полонська – Василенко.  http://chtyvo.org.ua/
7.	Агатангел Кримський: доля сходознавця https://na-skryzhalyah.blogspot.com/2017/02/blog-post.html
Лихацька Марина Володимирівна,
учитель історії,  Стецьківська загальноосвітня школа  І – ІІІ ступенів
Сумської районної ради Сумської області

ПОСТАТЬ ПАВЛА СКОРОПАДСЬКОГО В СТАНОВЛЕННІ УКРАЇНСЬКОЇ  НАУКОВОЇ ДУМКИ
У статті висвітлена діяльність гетьмана П. Скоропадського у сфері розвитку освіти і культури тогочасної України в період становлення української наукової думки. Визначені перші державні наукові установи, які створювались у той час і були центром зосередження української наукової спільноти.
Ключові слова: Національна академія наук, П. Скоропадський, академія, Київський університет, Кам’янець-Подільський університет, М. Василенко.
Протягом ста років Національна академія наук відігравала роль наукового та культурного осередку України.  Українська академія наук, Всеукраїнська академія наук, Академія наук УРСР, Академія наук України, Національна академія наук України – це все змінені назви одного поняття, суть якого залишилася тією ж – наукова установа української держави.
Історично академіями називались як навчальні установи, так і гуртки вчених. У Європі прaгнення до розвитку нaукових знaнь виникло ще в стaродaвні чaси: Алексaндрійськa aкaдемія зa Птолемеїв, Акaдемія Кaрлa Великого. У XVI-XV ст. виникaють aкaдемії в Ітaлії, Фрaнції тa інших європейських містaх. Тому зaкономірно, що ці процеси не оминули й територію Укрaїни. 
Нaйпершою укрaїнською нaуково-освітньою устaновою булa Острозькa aкaдемія, зaсновaнa 1576 році В.-К. Острозьким. Щопрaвдa, стaтус «aкaдемії» вонa отримaлa згодом, спочaтку ж це булa слов'яно-греко-лaтинськa школa. Нaступною нaуковою устaновою ввaжaється Києво-Могилянськa aкaдемія, якa булa зaсновaнa нa бaзі Київської брaтської школи 1632 року Петром Могилою. Києво-Могилянськa aкадемія - перший вищий нaвчaльний зaклaд і довгий час єдиний для всієї східної прaвослaвної Європи. 
Україна завжди славилася талановитими поетами, художниками, спортсменами, акторами, співаками, науковцями, винахідниками… На жаль, довгий час реалізувати свій потенціал вони не могли на території своєї держави чи були не визнаними владою. Нaприкінці ХІХ ст. в Укрaїні  існувaли знaчні нaукові сили, проте вони були розпорошені. Російськa влaдa все можливе робилa для того, щоб ці сили не зуміли протидіяти їй: Вaлуєвський циркуляр, Емський укaз. Нaвіть думки про створення Акaдемії нaук не виникaло. 
Нaйкрaщі предстaвники укрaїнської інтелігенції об’єднaлися нaвколо ідеї створення Укрaїнської aкaдемії нaук в умовах нaціонально-демокрaтичної революції 1917-1921 років. Це досить склaдні чaси для Укрaїни в цілому, тa нaуки зокремa. Вaжко уявити мaйбутнє Акaдемії, якщо б прогресивні сили не скористaлися можливістю створення цієї устaнови. Нaпевно, сaме цей період стaв нaйбільш сприятливим для сaмовизнaчення,  сaмоідентифікaції, віри у свої сили. 
Культурно-творчa діяльність доби Пaвлa Скоропaдського спирaлaсь нa меценaтську трaдицію укрaїнських гетьмaнів, які підтримувaли зaгaльнонaціонaльний нaпрямок розвитку укрaїнської культури. Починaючи від П. Конaшевичa-Сaгaйдaчного, який вписaвся з усім Військом Зaпорізьким у Київське Брaтство, підтримaв створення Києво-Могилянського колегіуму, і зaкінчуючи К. Розумовським, який плекав ідею створення університету в Бaтурині, усі укрaїнські гетьмaни були ревними опікунами освіти й нaуки. Нaвіть зa нaдто короткий період гетьмaнувaння П. Скоропaдський зaснувaв двa укрaїнські університети (Київ, Кaм’янець-Подільський) і Укрaїнську aкaдемію нaук.
Ось як оцінювaв діяльність Укрaїнської Держaви в гaлузі культури сaм гетьмaн: «В основі нaшої діяльності в обсязі культурному ми керувaлися принципом: прямуючи невпинно до створення нaшої зовсім сaмостійної укрaїнської культури, прямуючи до цілковитої укрaїнізaції всього нaродного виховaння, – робити це з нaйменшою шкодою для всяких культурних цінностей... Ми прямувaли не до мехaнічного примусового прилучення людей до укрaїнствa, aле до хімічного розтворення неукраїнських елементів в укрaїнській стихії» [6, 106].
У ході Укрaїнської революції 1917 -1920 років успішно здійснювaлися вaжливі культурно-освітні проекти, унікaльне місце серед яких зaйняло творення нової університетської системи як aльтернативи стaрій, дореволюційній.
Ще до встaновлення Гетьмaнaту нa Укрaїні, булa сформовaнa мережa нaродних університетів (Київ, Чернігів, Херсон, Житомир, Вінниця, Кременчук, Полтaвa та ін.). Утім лише Київський мaв нaуковий хaрaктер і мaксимально нaближaвся до типу клaсичних університетів, що функціонувaли в Укрaїні як російські.
Гетьмaн не мaв нaміру обмежитись відкриттям двох укрaїнських університетів. Готувaлось створення укрaїнських університетів в Одесі тa Хaркові шляхом реоргaнізації існуючих тaм російських університетів, a тaкож у Кaтеринодaрі нa Кубaні тa в Сімферополі в Криму. Особливо слід відзнaчити, що нa держaвний кошт були прийняті усі укрaїнські середні школи, створені укрaїнською громaдськістю зa доби Центрaльної Рaди, і водночaс було зaпочaтковaно ряд нових укрaїнських почaткових шкіл тa гімназій, які фінaнсувaлись держaвою.
Зaпровaджувaлося обов’язкове виклaдaння укрaїнської мови, літерaтури, історії тa геогрaфії Укрaїни у всіх зaгaльноосвітніх, професійних, комерційних школaх, a тaкож учительських і духовних семінaріях тa інститутaх.
Зa мaтеріaлaми гaзети «Держaвний Вісник», якa видaвaлaся з трaвня по грудень 1918 року, Рaдою міністрів зa сім з половиною місяців роботи було підготовлено тa зaтверджено 109 зaконів та стaтутів. Цілою низкою зaконів в Укрaїні створювaлися вищі учбові зaклaди. Серпневим зaконом Рaди міністрів від 1 липня 1918 р. в м. Кaм’янець-Подільський був зaсновaний державний університет у склaді 4 фaкультетів. Для його роботи aсигнувaлося 139 тисяч кaрбовaнців. Окремим пунктом документa відзнaчено, що мовою виклaдaння в новому нaвчaльному зaклaді є укрaїнськa [1, 185].
У серпні місяці Київський нaродний укрaїнський університет перетворювaвся нa Київський держaвний укрaїнський університет. У ньому прaцювало 4 фaкультети – історико-філологічний, фізико-мaтемaтичний, прaвничий і медичний. Дисципліни виклaдaлися українською мовою. Постaновою Рaди міністрів від 30 серпня 1918 року нa утримaння Київського і Кaм’янець-Подільського держaвних університетів виділялися кошти в розмірі понaд 2 мільйони кaрбовaнців [5, 3].
5 трaвня 1918 року професор М. Вaсиленко (міністр нaродної освіти) подaв гетьмaну плaн роботи міністерствa, в якому передбaчено українізaцію школи, зaснувaння університетів, Укрaїнської Акaдемії Нaук тa Нaціонaльної бібліотеки. План П. Скоропaдським був схваaлений. Погляди міністра та гетьмaна практично повністю збігалися. Сама концепція УАН була запропонована В. Вернадським, а М. Василенко зробив все можливе для реалізації задуманого. 
Для створення сaмої aкaдемії М. П. Вaсиленко сформувaв Комісію з вироблення зaконопроекту про зaснувaння Української aкaдемії нaук у склaді відомих учених із різних гaлузей знaнь: професорa Хaрківського університету Д. І. Бaгaлія, професорa Київського політехнічного інституту М. Ф. Кaщенкa, ректорa Київського університету Є. В. Спекторського, професорів                                Б. О. Кістяківського, Й. Й. Косоноговa, О. В. Сперaнського, М. І. Туган-Бaрaновського, професорa Петрогрaдського інституту шляхів С. П. Тимошенка, професора Лазаревського інституту східних мов у Москві А. Ю. Кримського [1, 194].
Чотири зaкони були зaтверджені Рaдою міністрів у спрaві оргaнізації Укрaїнської Академії наук. У серпні було асигновано 200 тисяч карбованців із фондів Держaвної скaрбниці в розпорядження міністра нaродної освіти та мистецтвa нa почaткову роботу для створення Акaдемії. «Зaкон про зaснувaння Укрaїнської Акaдемії Нaук в Києві» був ухвaлений 14 листопaда 1918 р. Ним зaтверджувaлися Стaтут Акaдемії та її штaти. Визначався первісний склад академіків – 12 осіб, які призначалися гетьманом П. Скоропадським [6, 217]. Статут Української Академії наук складався з 7 розділів. У першому з них Академія наук визначалася як найвища національна наукова державна установа в Україні, що мала об’єднувати та організовувати наукову працю, створювати нові дослідницькі інститути по всіх галузях науки, а також поширювати і поглиблювати наукові знання. Згідно з документом Академія поділялася на три відділи: історико-філологічних наук, фізико-математичних наук та соціальних наук.
12 листопада Рада міністрів ухвалила постанову асигнувати міністру народної освіти та мистецтва понад 869 тисяч карбованців на утримання Академії наук та на господарські й організаційні видатки [4, 1].
Важливим був і закон українського уряду про написання та захист дисертацій на вчені ступені в усіх вищих школах України українською мовою. Він надавав право подавати та захищати наукові роботи для отримання ступенів магістра, доктора, звання ад’юнкта як російською, так і українською мовами.
5 жовтня управляючим освітнього Міністерства була затверджена «Інструкція Тимчасовому комітету для заснування Національної бібліотеки Української держави у м. Києві». Книгозбірня мала діяти як автономна установа, що знаходилася у віданні Академії наук. Наголошувалося, що кожен бажаючий матиме вільний доступ до її фондів безкоштовно.
Таким чином, за Павла Скоропадського українська національна університетська освіта, по-перше, дістала державно-правовий характер, по-друге, оформилась у початкову функціональну систему. Гетьман дав принципову згоду на заснування українських університетів як осередків національної культури, затвердив закони, на базі яких творилися університетські заклади і заповнювалися їх штати, сприяв ректорам у розв’язанні складних матеріально-технічних проблем. За підтримки гетьманської держави і громадськості   обидва українські університети отримали навчальні площі, привели їх у належний стан, сформували в основному, українські професорсько-викладацькі корпорації, контингент студентської молоді, у якому переважали українці – майбутнє поповнення інтелігенції титульної нації.
Важливим фактором у діяльності українських урядів з розвитку освіти і культури в Україні було й те, що майже кожний закон чи постанова підкріплювалися відповідним фінансуванням з державних коштів. Відповідно до документів, що містяться в урядовому віснику, з фондів Державної скарбниці на ці справи було асигновано 34 мільйони 853 тисячі 593 карбованці. Цікаво, що найбільше фінансування – 20 мільйонів 726 тисяч 712 карбованців – отримало Міністерство освіти і мистецтва на утримання діючих на 1918 р. в Україні вищих початкових шкіл. Та шкіл, відкритих у 1917 - 1918 pp. виключно за місцеві кошти а також одноразову допомогу цим школам та їх працівникам. Варто ще раз наголосити, що 7 законів, постанов та інструкцій заклали фундамент організації Української Академії наук та Національної бібліотеки. Це дало могутній поштовх до розвитку центральних державних наукових інституцій, які відіграли визначну роль у становленні вітчизняної фундаментальної науки.
Можна по-різному ставитися до постаті та діяльності П. Скоропадського, засуджувати чи підтримувати його режим, проте цілком зрозуміло ставлення цієї людини до культурного та освітнього процесу в Україні. Величезні кошти, виділені на розвиток науки, підтримка проекту створення Української академії наук, Національної бібліотеки – свідчення шанобливого ставлення до української культури та освіти загалом та науки зокрема, що стало основою творення української державності.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Грицак Я. Нарис історії України. Формування модерноїнації XIX -XX століття. Вид. 2-ге.  Київ, 2000. 417 с.
2.	Довідник з історії України (А - Я) : Посібн. для серед. загальноосв. навч. закл. / І. Підкова, Р. Шуст. Київ, 2001. 1136 с. 
3.	Дорошенко Д. Історія України 1917-1923 pp. Т. 2. Київ, 2002.  426 с.
4.	Державний Вістник.  № 8. 31 травня 1918 р.  С. 1.
5.	Державний Вісник.  № 73.  22 листопада 1918 p.  С. 3.
6.	Скоропадський П. Спогади. Кінець 1917 - грудень 1918.  Київ, 1995. 376 с.

Мордвяник Валентина Володимирівна,
учитель історії Саївського НВК:  Саївська ЗОШ    І-ІІІ ст.. – Саївський ДНЗ  Липоводолинської районної ради  Сумської області

МИСТЕЦЬКА СПАДЩИНА І. КАВАЛЕРІДЗЕ: ПАМ’ЯТНИК 
Т. ШЕВЧЕНКОВІ В РОМНАХ
Тарас Григорович Шевченко – духовний пророк українського народу, проте образ великого українця має своє матеріальне втілення. Нині меморіальна Шевченкіана Сумщини складається з понад 30 монументальних творів, зокрема, 28 пам’ятників, 3 меморіальних дошок та 3 пам’ятних знаків, присвячених місцям перебування Кобзаря. Найбільш відомим та цінним є пам’ятник у Ромнах, створений уродженцем Сумщини І.П. Кавалерідзе. Історія створення деяких скульптурних творів, що увічнюють образ Т. Шевченка, не менш складна та цікава, ніж доля самого поета.
Видатний скульптор, кінорежисер, драматург… 
Іван Кавалерідзе – потомок давнього грузинського роду. Навчався в приватній гімназії в Києві, потім – у художньому училищі, а вечорами підробляв у Київському оперному театрі. Потім – Академія мистецтв у Петербурзі, а далі – Париж. Незважаючи на визнаний талант, він не хоче слави та живе дуже скромно: працює вчителем малювання та режисером повітового самодіяльного театру. З його майстерні тоді ж виходять у світ пам’ятники Тарасові Шевченку, Григорію Сковороді та інші монументальні твори.
 Ще 1910 р. він створив два гіпсових варіанти пам'ятника Т. Шевченкові для Києва. Через два роки одержав заохочувальну премію у конкурсі на проект пам'ятника Кобзареві. Молодий скульптор зобразив поета, який сидить, схиливши в зажурі голову і важко опустивши руки. Природність пози, простота одягу, емоційність, якою насичена композиція, вражали глядачів. На трьох бічних гранях постаменту передбачалося створити барельєфи з образами героїв Шевченкових творів. Тоді ж в І. Кавалерідзе зародилася думка створити пам'ятник Шевченкові в Ромнах. Минуло шість років - і восени 1918 р. в Ромнах відбулося велике свято з нагоди відкриття цього пам'ятника. Бетонна скульптура заввишки 5 метрів, що нагадувала козацьку могилу, відзначалася пластичністю контурів, узагальненістю фігури Кобзаря, відсутністю побутових деталей. Хоча фігура поета була відносно невелика, проте вражала монументальністю, гармонійною єдністю із символічним курганом, у який перетворився постамент. 
Тарас Григорович зображений сидячим в глибокій задумі. Поет сидить нагорі глиби (яка є імпровізованим п'єдесталом), що наче виростає з-під землі. На глибі викарбувані рядки з поезії Шевченка «Марку Вовчку. На пам'ять» (1859):
...І оживу, і думу вольную на волю, із домовини воззову.
Слід додати, що Іванові Кавалерідзе допомагали такі люди, як Степан Шкурат (пізніше він став знаменитим артистом, але на той час був звичайним пічником), котрий виконував бетонні роботи, та Григорій Вашкевич – історичний консультант, особистий знайомий Тараса Григоровича. 
У своїх спогадах І. Кавалерідзе детально описав історію спорудження найвідомішого пам’ятника Т. Шевченку. Робота над пам’ятником відбувалася в період національнодемократичної революції. Як зазначає автор – упорядник збірника документів «Українське відродження 1917–1920 рр. на Сумщині» – цей пам’ятник було встановлено «за часів Гетьманату П. Скоропадського» [6, 8]. Проте, як свідчать спогади І. Кавалерідзе, Ромни в 1918 р. перебували під контролем більшовиків. Скульптор негативно характеризував гетьмана П. Скоропадського, називаючи його «ставлеником окупантів». Лояльне ставлення І. Кавалерідзе до більшовицької влади підтверджує і той факт, що саме йому керівники міста доручили одночасно з монументом поету звести пам’ятник «Жертвам революції» (пізніше перейменований на «Героїв революції»).
І. Кавалерідзе згадував, що обговорення проекту майбутнього пам’ятника викликало жвавий інтерес у Ромнах. Не лише робітники, але й представники інших верств висловились на підтримку спорудження пам’ятника. Зокрема, заможний торговець Симонов, незважаючи на несприйняття «нової влади», погодився матеріально підтримати проект. Сорок бочок цементу у майстерню скульптора доставили залізничники. Знайшлися добровольці, які діставали цеглу із зруйнованих торгових рядів, носили воду, замішували бетон. Більш складні роботи виконували кваліфіковані каменярі, штукатури, пічники. Роботи зі спорудження пам’ятника відбувалися одночасно із зведенням театру залізничників. Серед помічників І. Кавалерідзе найбільш високо оцінював роботу пічника Степана Шкурата, який в подальшому став відомим театральним артистом. Цінні поради та консультації давав скульптору молодший сучасник і приятель Т. Шевченка, великий знавець та шанувальник творчості поета Григорій Вашкевич. За задумом митця, монумент мала оточувати огорожа, яку виготовили з чавуна у власній ливарній майстерні формувальники брати Орленки та їх сини. Вони ж виконали підготовчі роботи зі встановлення каркасу пам’ятника Т. Шевченку в Ромнах.
Урочисте відкриття монумента відбулося 27 жовтня 1918 р. На урочистостях були присутні мистецтвознавець та художник Н. Онацький, виступив 80-річний Г. Вашкевич, у концерті взяли участь поет М. Вороний, співаки М. Литвиненко-Вольгемут, М. Микиша, І. Стешенко.
Через те, що пам'ятник був виготовлений з бетону, з плином часу він почав руйнуватися, тому 27 жовтня 1982 року було встановлено його копію з бронзи, а пошкоджений бетонний оригінал згодом перевезли до музею І. Кавалерідзе в Києві, де протягом двох місяців його реставрували, відновлюючи зруйновані елементи..
 Реконструкцію проводили скульптори В. Клоков та  Б. Довгань, а також архітектор Ф. Юр'єв.
Ще однією цікавою особливістю пам'ятника є те, що він установлений на тому місці, де в 1845 році стояв намет Тараса Григоровича Шевченка. (Влітку 1845 року Шевченко приїжджав в Ромни на Іллінський ярмарок. Враження від тих відвідин були настільки сильні, що навіть через дванадцять років, на засланні, напередодні одержання давноочікуваного офіційного повідомлення про волю, він записав до свого щоденника: «Ильин день…Ильинская ярмарка в Ромнах. В 1845 году я случаймо видел это знаменитое торжище. Три дня сряду глотал пыль и валялся в палатке покойного Павла Викторовича Свички…».)
Нині пам'ятник є однією з цінних пам'яток Ромнів і Сумщини.
Творчість Кавалерідзе-скульптора вирізняється великим жанровим і тематичним розмаїттям. Мистецька спадщина його величезна. Серед творів майстра чимало таких, які становлять цінність не лише для України, а й для світового художнього надбання.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Тарас Шевченко і Сумщина : Збірник. – Суми: Ред.-вид. відділ облуправління по пресі, 1993. – 104с.
2.	Роменщина літературна . – Суми: ПКП «Єллада S», 2012. – 464с.
3.	Манжела, Б. Роменські зустрічі Великого Кобзаря / Б. Манжела // Вісті Роменщини. – 2013. – 18 травня. – С.8.
4.	Манжела, Б. Розстріляна душа поета, або 10 днів у Андріївці / Б. Манжела // Вісті Роменщини. – 2013. – 9 березня. – С.5.
5.	Іващенко, О. Григорій Вашкевич – наш славетний земляк / О. Іващенко // Тандем-прес. – 2011. - №31. – С.10.

Оліхненко Оксана Володимирівна,
вчитель історії державного ліцею-інтернату
з посиленою військово-фізичною підготовкою
« Кадетський корпус » імені І. Г. Харитоненка

СТЕПАН ТИМОШЕНКО – БАТЬКО ТЕОРЕТИЧНОЇ МЕХАНІКИ
                                         «…Він умів охопити найголовніше в розглядуваних 
                                                        явищах і розв’язувати поставлене завдання, 
                                                   використовуючи мінімальний математичний 
                                                       апарат. Важко вказати напрями в галузі
                                           будівельної механіки, де б він не отримав 
                                                       результати, які залишили незабутній слід…»
Тимошенко Степан Прокопович – відомий на весь світ вчений у галузі механіки, організатор та перший академік Української АН у 1918 році.
Народився Степан Прокопович у 1878 році в селі Шпотівка Конотопського повіту Чернігівської губернії (нині Конотопський район Сумської області). Середню освіту отримав в реальному училищі міста Ромни. Одним з його найкращих шкільних приятелів став Абрам Йоффе – "батько радянської фізики". 
Вищу освіту здобував у Петербурзі в Шляховому інституті, де на той час працювали видатні математики й механіки М.В.Остроградський, В.Я.Буняковський, Б.Клапейрон, Г.Ламе  та ін. Після успішного завершення навчання у 1900 році С. Тимошенко відбував річну обов'язкову військову службу в саперному батальйоні. У 1901-1904 рр. за час практичної роботи в лабораторіях Шляхового та Політехнічного інститутів вивчав методи механічних досліджень, проводив практичні заняття з опору матеріалів та теоретичної механіки, зацікавився науковими дослідженнями в галузі механіки матеріалів. У 1905 р. він поповнював свою технічну освіту в Німеччині, де працював у лабораторіях Геттінгенського університету, приділяючи головну увагу праці над дисертацією — дослідженню бокової стійкості двотаврової балки і, зокрема, кручення останньої. С.П. Тимошенко показав, що при крученні двотаврової балки виникає згин полиць, якщо останні в будь-якому поперечному перерізі не мають свободи поздовжнього переміщення. Він вивів рівняння кручення. 
У 1906 році Степан Прокопович виграв конкурс на заміщення посади професора кафедри опору матеріалів Київського політехнічного інституту. Влітку того ж року в Ґеттінґенському університеті він досліджував важливу для будівництва проблему стійкості стиснутих пластин. Йому вдалося вивести трансцендентне рівняння, за яким можна було обчислювати критичне значення сил стискання пластин без їх деформування. У травні 1907 року С. Тимошенко захистив у Київському політехнічному інституті дисертацію на ступінь ад’юнкта прикладної механіки. Його діяльність як професора Київського політехнічного інституту була надзвичайно плідною й багатогранною. Він розширив і устаткував новими дослідними машинами лабораторію механічних випробувань, започаткував викладання курсу теорії пружності, оновив курс опору матеріалів та методику його викладання, написав для нього підручник, який спочатку був виданий у літографованому вигляді в 1908 році, а надрукований пізніше в 1911 році. Цей унікальний підручник з опору матеріалів пізніше був перекладений багатьма мовами і неодноразово перевидавався протягом півстоліття.
У 1918 р. Степан Прокопович одержав пропозицію взяти участь в організації Академії наук України і був призначений одним з 12 академіків та очолив організований ним Інститут технічної механіки (тепер Інститут механіки імені С. П. Тимошенка НАН України). В комісії В.І. Вернадського з вироблення законопроекту щодо заснування Української АН, Тимошенко задався метою розробити організаційні форми, що забезпечують широку взаємодію академічної науки і техніки. За його думкою, Академія наук повинна сприяти тому, щоб фахівці-практики могли ширше використовувати наукові методи, а викладачі науки були в курсі недосліджених практичних питань. Велике значення вчений надавав також використанню новітніх досягнень техніки в наукових експериментах. Ідеї, висловлені Тимошенко, виявилися дуже прогресивними. Подальший досвід діяльності Української АН, де вперше у світовій практиці в число академічних наук були включені технічні науки, підтвердив ефективність нових форм взаємодії вчених, конструкторів, інженерів і виробників.
Проте, в умовах бурхливих подій в Україні, в 1919 р. була паралізована діяльність Української Академії наук. Степан Прокопович у 1920 році приймає пропозицію очолити кафедру опору матеріалів у Загребському політехнічному інституті (Югославія). У 1922 р.  переїхав до Філадельфії (США), де працював у американській фірмі, що займалася усуненням вібрацій і зрівноважуванням машин. З 1923р. до 1927р. працював науковим консультантом компанії "Вестінгауз". У цей період опублікував дві монографії: «Прикладна теорія пружності», «Проблеми вібрації в інженерній науці». Педагогічна, наукова та практична діяльність С.П. Тимошенка у «Вестінгаузі» плідно вплинула на постановку технічної освіти американських інженерів.
З 1927 р. Степан Прокопович очолив кафедру механіки Мічіганського університету, заснував щонедільний семінар з теоретичної та прикладної механіки, літні школи прикладної механіки для викладачів університетів і технічних шкіл США, видав фундаментальні праці «Опір матеріалів» (два томи, 1930), «Теорія пружності» (1933), «Теорія стійкості» (1936).
З 1936 р. С.П. Тимошенко — професор Стенфордського університету (Каліфорнія), де читав докторантський курс прикладної механіки і видав грунтовні праці: «Теорія пластинок і оболонок» (1940), «Статика споруд» (1945), «Вища динаміка» (1948), «Історія опору матеріалів» (1953). Основоположник школи прикладної механіки в США.
У 1958 році Тимошенко приїхав у СРСР, де відвідав Львів (Інститут машинознавства та автоматики), Харків (Технологічний інститут), Київ (Інститут механіки), Москву (Інститут механіки та ін.), Ленінград (Інститут інженерів транспорту, Політехнічний інститут). Після цієї подорожі він написав книгу споминів "Як я пам'ятаю". Ще одну подорож в СРСР Степан Тимошенко здійснив у 1967 році. Відвідав рідні йому з дитинства Ромни, Київ, побував у Москві та Ленінграді.
З 1960 року Степан Прокопович проживав у Вуперталі (ФРН) у своєї доньки. Там і помер на 94-му році життя 29 травня 1972 року. Похований в Каліфорнії (США).
Степан Прокопович Тимошенко відомий в інженерній справі за своїми фундаментальними працями з опору матеріалів, теорій пружності та коливань 
(їх понад 150), які випереджали свій час і знайшли повне практичне використання у створенні сучасної авіаційно-космічної техніки, інженерних споруд та кораблебудуванні. Поряд з точним розв'язанням актуальних задач з теорії стійкості тонкостінних пружних систем використовується розроблений ним загальний метод, широко відомий як енергетичний, або як метод Тимошенка.
Наукові досягнення С.П. Тимошенка було визнано у всьому світі. Його обрано членом академій наук і наукових товариств багатьох країн: Української (1918), СРСР (1928), Польської (1935), Французької (1939), Американської (1940), Італійської (1948) академій наук; почесним членом Лондонського королівського товариства (1944), Товариства українських інженерів Америки (1953); членом Наукового товариства ім. Шевченка (1923), Української вільної академії наук (1947), Спілки швейцарських інженерів. Почесні звання доктора honoris causa йому присвоїли Лехайський університет (США, 1938), Мічиганський університет (1938), Цюріхський вищий технічний університет (1947), Болонський університет (1954), Загребська політехніка (1956), Туринська політехніка (1960).
Заслуги С. Тимошенка були відзначені різноманітними преміями та нагородами: премією ім. Д. І. Журавського (1911), премією ім. Салова від Міністерства шляхів сполучення Росії (1915), медаллю ім. Ворчестера Ріда Вагнера (1935) та медаллю ім. С. Тимошенка (1957) від Американського товариства інженерів-механіків (ASME), медаллю ім. Ламме (1939) від Американського товариства інженерної освіти (ASEE), медалями ім. Леві (1944) та ім. Крессона (1958) від Інституту ім. Франкліна, міжнародною медаллю ім. Дж. Ватта (1948) від Британського інституту інженерів-механіків, Великою медаллю (1948) від спілки інженерів-докторів Франції, медаллю ім. Трасентера від спілки інженерів Льєзького політехнікума, медаллю                         ім. Дж. Евінга від Товариства англійських цивільних інженерів (1963).
1951 року адміністрація Стенфордського університету назвала іменем Тимошенка Лабораторію інженерної механіки. У 1957 році Відділом прикладної механіки Американського товариства інженерів-механіків (ASME) «на честь 
С. П. Тимошенка, всесвітньовідомого авторитета» була заснована медаль Тимошенка (англ. Timoshenko Medal). Нею щорічно нагороджують науковців за визначні досягнення в галузі прикладної механіки. Першим її отримав у рік заснування Степан Тимошенко з таким обґрунтуванням: «За безцінний внесок і особистий приклад як лідера нової ери у прикладній механіці».
Його іменем названий Інститут механіки Національної Академії України. У Києві на будинку, де він мешкав (вул. Гоголівська, 23), встановлено меморіальну дошку з його портретом, а на території Київської політехніки ‒ пам’ятник. 1998 року в Україні випущено поштову марку, присвячену пам’яті Тимошенка. Одну з вулиць Львова названо вулицею Братів Тимошенків.
У грудні 2018 року на державному рівні в Україні відзначатиметься пам'ятна дата ‒ 140 років з дня народження Степана Тимошенка, вченого у галузі механіки.
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Хто є хто: довідник. Професори Національного технічного університету "Київський політехнічний інститут".-К.: Освіта,1998р.-155 с.
2.	Писаренко Г.С. Степан Прокофьевич Тимошенко.-М.: Наука, 1991.-240 с.
3.	Тимошенко Степан Прокопович: https://uk.wikipedia.org.
4.	Тимошенко Степан Прокопович. Біографічна довідка: https://kpi.ua/tymoshenko.

Пшеничний Сергій Анатолійович,
учитель історії Комунальної установи
Сумська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів
 № 7 імені Максима Савченка
Сумської міської ради

ВУАН ЗА ГЕТЬМАНАТУ ПАВЛА СКОРОПАДСЬКОГО:
ПЕРСПЕКТИВИ РОЗВИТКУ
Питання розвитку освіти, науки і культури були необхідним складником державної політики доби Гетьманату Павла Скоропадського. Розв’язання даного питання повязане передовсім зі складною проблемою задоволення національних інтересів корінного населення – українців, зважаючи на потреби російського та русифікованого населення українських міст, а також із реалізацією культурних запитів національних меншин на території новоствореної Української Держави [1].
Питанням створення найвищої наукової інституції в Україні переймалися ще за часів Російської імперії. В цей же час йшла боротьба за визнання за українською мовою права на існування як мови освіти та науки. 18 лютого 1905 року на засіданні Загальних зборів Петербурзької Академії наук була схвалена доповідь Шахматова з вимогою до російської влади від імені Академії наук надати українському народові право «говорити публічно і друкуватися рідною мовою». Революція 1905-1907 років дозволила українським науковим колам активізувати свою діяльність. Михайло Грушевський від 1905 року почав переносити центр своєї організаційно-наукової діяльності до Києва. В організації українознавчих кафедр його підтримують у цей час: М. Сумцов –  у Харкові, його брат Андрій –  в Одесі, М. Василенко –  у Києві. 1907 року за ініціативи  Антоновича та Лучицького, членів-кореспондентів Петербурзької Академії наук та українських діячів «Київської старовини» створюється Українське наукове товариство, головою якого обирається Михайло Грушевський. 
У травні 1912 року питання створення Української академії наук на теренах Російської імперії було внесене до «Української платформи» провідних українських політиків напередодні виборів до IV Державної Думи.
Українське наукове товариство намагалося вжити заходів по створенню Української Академії наук від березня 1917 року, але реальна робота розгорнулася лише за Гетьманату П. Скоропадського. На початку літа 1918 року комісія на чолі з В.Вернадським розпочала процес заснування найвищої наукової інституції в Україні – Української академії наук (УАН). Першим етапом стала робота комісії з підготовки законопроекту про заснування Академії наук у Києві, до складу якої були запрошені відомі українські вчені. 26 липня 1918 року уряд ухвалив закон про асигнування 200 000 карбованців на початкові видатки з організації УАН [2]. Заснування УАН, за словами міністра освіти Василенка, мало надзвичайну вагу і було «національною потребою». Академік В.Вернадський, окреслюючи мету очолюваної ним комісії, наголошував, що УАН за своїм складом і організацією повинна відповідати високим вимогам всесвітньої спілки академій і «опріч своєї всесвітньої ваги задовольняти важливі національні, державні й місцеві життєві вимоги». Результатом роботи комісії став закон Ради Міністрів Української Держави, затверджений гетьманом Скоропадським 14 листопада 1918 року, яким були ухвалені статут і штати Української академії наук у Києві та штати її установ [3].
Урочисте відкриття Української Академії наук відбулося 24 листопада, а перші робочі загальні збори – 27 листопада 1918 року. Згідно з опублікованим 26 листопада 1918 р. статутом УАН, її мета окреслювалася «окрім загальнонаукових завдань», вивченням «сучасного і минулого Вкраїни, української землі та народу». Причому в статуті було визнано пріоритет – «українська національна культура з її знаряддям – українською мовою». Також за статутом, Академія мала три відділи: історично-філологічний із «Класом українського красного письменства», фізико-математичний з «Класом прикладного природознавства» і Відділ соціальних наук із класами юридичних та економічних наук [4]. Президію та перших академіків (по три на відділ) призначив уряд, у подальшому членів мали обирати ці академіки. Першими академіками були призначені історики Д.Багалій та О.Левицький, економісти М.Туган-Барановський та В.Косинський, сходознавці А.Кримський та М.Петров, лінгвіст С.Смаль-Стоцький, геологи В.Вернадський та                              П. Тутковський, біолог М. Кащенко, правознавець Ф.Тарановський, фахівець з теоретичної механіки С. Тимошенко. На президента Академії Скоропадський запросив Михайла Грушевського, але він відмовився. Відтак установче спільне зібрання 27 листопада обрало президентом УАН Володимира Вернадського, а неодмінним секретарем – Агатангела Кримського.
Пізніше Вернадський згадував про початок роботи УАН: «На цьому засіданні я був вибраний одноголосно закритим балотуванням Президентом-головою Української Академії наук. Дмитро Багалій – віце-президентом, а Агатангел Кримський – неодмінним секретарем. Наступного дня після моїх виборів я надрукував у київських газетах листа про вихід мій з Партії народної волі, членом якої і членом центрального комітету якої я був з самого її заснування. Я зробив цей крок, оскільки вважав і вважаю принципово, що президент Академії наук не повинен належати до якоїсь політичної партії на час свого президентства… Дружно та енергійно пішла творча робота нової Академії наук. Планів було багато. Я зараз же почав створювати експериментальну базу з геохімії і біогеохімії, над якими після мого приїзду в Київ я весь час неухильно працював. Я зробив доповідь на засіданні Фізико-математичного відділення Української Академії наук про значення живої речовини в геохімії. Була прийнята тематика експериментальної роботи в цій галузі. Це був початок Біогеохімічної лабораторії і експериментальної роботи з біогеохімії. Тут робота йшла в воєнних умовах, але ми все ж таки одержували результати. Молодий хімік Науменко під моїм керівництвом поставив досліди в лабораторії цукрозаводчиків. Він був офіцер, і під час однієї з тривог був убитий. Велика частина дослідів загинула, колби лопнули від морозу, але один з контрольних дослідів зберігся і був доведений до кінця Оглоблиним, дуже талановитим ентомологом з хімічним ухилом» [2].
Одразу ж було визначено, що видання Академії повинні були друкуватися українською мовою. Статут підкреслював загальноукраїнський характер УАН: її дійсними членами могли стати не тільки громадяни Української Держави, а й українські вчені Західної України (що тоді входила до складу Австро-Угорщини). Іноземці також могли стати українськими академіками, але за постановою 2/3 дійсних членів УАН. Гетьманський уряд ще встиг виділити кошти для організації перших науково-дослідних кафедр, інститутів та інших установ академії: на початку в ній було три інститути, 15 комісій і Національна бібліотека (сьогодні вона заслужено носить ім’я Вернадського). Крім того, щорічно планувалося виділяти 1,5 млн. карбованців на наукові дослідження, експедиції, підготовку наукових видань, науково-технічне обладнання тощо [3].
Отже, підсумовуючи вище зазначене, можна зробити висновок, що характеризуючи наукове життя України в досить нелегкий для української держави час, можна все ж таки відзначити, що воно було органічно повязане з 1917 роком, коли розпочався процес духовного оновлення України. Зростання національної свідомості в суспільстві, широка мережа громадських культурно-освітніх і наукових установ, творчих організацій забезпечили подальший розвиток української науки, який забезпечувався державним фінансуванням. Діяльність Всеукраїнської академії наук сприяла зміцненню і поглибленню перетворень у всіх сферах духовного життя України й заклала міцний фундамент для подальшого піднесення української науки. 
До діяльності Павла Скоропадського можна відноситися по-різному, багато було суперечливих моментів в його політиці, але слід відзначити, що з усіх українських урядів пореволюційного періоду гетьманат найбільше приділив увагу саме культурній і науковій сфері, а з цим важко не погодитися…

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Дорошенко Д. Мої спомини про недавнє минуле. –Львів, 2017. –  462 с.
2.	Галушко К.,Терещенко Ю.,Гирич І. Українська Держава-жорсткі уроки. Павло Скоропадський. Погляд через 100 років. – Харків, 2018. – 335 с.
3.	Верстюк В., Бойко О.,Маковська Н. Українська держава (квітень-грудень 1918 року). Документи і матеріали. – Т.2. – Київ. – Темпора –  С.355-356.
4.	Полонська-Василенко Н. Українська академія наук. – Київ, 1993. – С.14-15.

П'ятаченко Юрій Васильович,
cтарший викладач кафедри соціально-
гуманітарної освіти
Комунального закладу Сумський обласний
інститут післядипломної педагогічної освіти 

100-РІЧЧЯ ПЕРШОГО УКРАЇНСЬКОГО ПРАВОПИСУ
ТА РОЛЬ ІВАНА ОГІЄНКА У ЙОГО СТВОРЕННІ
Правопис – сукупість загальновизнаних і загальнообов'язкових правил, що встановлюють способи передачі мови на письмі. Правопис охоплює графіку, орфографію і пунктуацію. Українські правописні норми складалися тривалий час (від часів України-Руси). Вони увібрали правописні традиції писемної давньоруської мови, які базувалися на фонетичному принципі. У козацьку усталився історико-етимологічний принцип. На початку ХІХ століття в українській мові поширюється фонематичний правописний канон, суть якого – позначення однією літерою однієї фонеми [6, с.536]. Першу спробу закріпити цей правопис зробив Олексій Павловський (уродженець м. Глухова) в «Грамматике малоросійсскаго наречія»(1819). Найпопулярнішою українською абеткою від середини ХІХ ст. стала кулішівка, автором якої є Пантелеймон Куліш (уродженець містечка Вороніж на Глухівщині). Значну роль у формуванні українського правопису відіграла діяльність «Південно-Західного відділу Російського географічного товариства» (1873), зокрема його чільних діячів П. Чубинського, М.Драгоманова, П.Житецького та К.Михальчука. Збагнувши загрозу від поширення «мазепинства» у 1876 році російський уряд прийняв , а монарх підписав закон (Емський указ), згідно з яким заборонявся увесь друк та поширення видань українською мовою, щоби не було «…допускемо никаких отступлений от общепринятого русского правописания» [7, c.4]. Усі україномовні газети, часописи, твори красного письменства, що виходили у Наддніпрянській Україні 1905 - 1914 рр. друкувалися видозміненою кулішівкою, спопуляризованою шкільними підручниками, складеними письменниками І.Нечуєм-Левицьким, Б.Грінченком, А.Кримським та інш., та «Словарем української мови» за ред. Бориса Грінченка. 
В історії розвитку української мови боротьба за усталення єдиного правопису тривала впродовж цілого ХІХ століття і загострилася на початку ХХст., бо правописні дискусії поглиблювалися бездержавністю України і розчленованістю її земель між кількома державами та ідеологічною орієнтацією на різні столиці: Петербург, Варшаву, Відень. Одночасно функціонувало до десятка різних правописів (драгоманівка, кулішівка, желехівка, ярижка і, навіть, латиниця та ін.). Письменники, які писали живою українською мовою, мусили шукати засобів передавати справжнє звучання слів, а не йти за їх давнім традиційним написанням. Пошук цей був великою мірою стихійним, а тому від 1798 до 1905 року нараховується близько 50 різних (більш і менш поширених – іноді й суто індивідуальних правописних систем . Цей процес грунтовно дослідив Іван Огієнко у «Нарисах з історії української мови: система українського правопису. Популярно-науковий курс з історичним освітленням (Варшава, 1927). 
Тому одним із найголовніших завдань українського мовознавства  перших десятиліть ХХ ст. було вироблення спільної літературної норми, зокрема правопису. Визначну роль у цьому процесові відіграли перманентні дискусії з правописних питань, які тривали на сторінках української періодики протягом 1900-1910років. Серед її учасників  І.Франко,  І.Нечуй-Левицький, С.Смаль-Стоцький, М.Грушевський, С.Томашівський, В.Гнатюк, Б.Грінченко, В.Сімович та інші. Широкі правописні дискусії на сторінках української періодики безперечно допомагали творити наукові підвалини єдиної української орфоргафічної системи через подолання розбіжностей, які існували в правописній практиці Наддніпрянщини і Галичини на зламі ХІХ-ХХ ст.
Відновлення української державності у 1917 році вимагало вироблення загальноприйнятного нормативного правописного кодексу української мови. Виконати цю державну справу було доручено Іванові Огієнку, видатному мовознавцю-україністу і славісту, палеографу, богослову, педагогові та державному діячеві. Він - автор близько тисячі наукових праць із різних галузей українознавства. 
Центром діяльності професора-лінгвіста Івана Огієнка були рідномовні студії. Звідси – його увага до всього, що є основою рідної мови, сприяє її пізнанню, вивченню, поширенню серед народних мас, отже, до всього того, що активізує розвиток національної мови – живого духу українського народу. Обсяг  дослідницьких інтересів  І.Огієнка вражає своїм проблемно- тематичним спектром на ниві української культури, мовознавства, історії канонічного права, давньої української літератури, славістики, краєзнавства, народної архітектури, освіти, філософії, бібліографії. Заслуговує на увагу широка педагогічна діяльність ученого: його перу належать підручники з української мови для початкових класів,  низка наочних таблиць для самостійного вивчення української мови, бібліографічні покажчики, праці з методики викладання, з історії української мови. Для внормування правопису І. Огієнко зробив чимало. Відстоюючи східноукраїнську норму в Галичині, він публікує низку спеціальних видань: «Український стилістичний словник», «Чистота й правильність української мови. Підручник для вивчення української літературної мови», «Нариси з історії української мови: система українського правопису», «Словник місцевих слів, у літературній мові не вживованих», «Наука про рідномовні обов’язки» .
Про авторитетність мови свідчить усталеність її правопису, і сааме  тому І. Огієнко ґрунтовно займався цим питанням, адже на Великій Україні аж до 1917 року не було рідної школи, а тому не було власне й тієї найголовнішої причини, що найбільше змушує до певної кодифікації правопису для щоденних реальних потреб. Отже, невипадково , що І. Огієнкові – вже відомому вченому- українознавцеві –перший міністр народної освіти Центральної Ради Іван Стешенко доручає укласти короткий правописний кодекс для шкільництва. Справа ця «була дуже пекуча», бо школи «голосно вимагали правописних норм та усталення їх» [3, с.224 ]. З початком Української революції, коли українська мова набрала всіх громадянських прав, потреба в якомусь погодженні щодо правопису відчулась ще гостріше. І ось для цього при Міністерстві народної освіти в Києві засновується правописна комісія на чолі з І.Огієнком. За її поданням Центральна Рада 17 січня 1918 року видає «Головні правила українського правопису» (через окупацію України  більшовиками правопис не встигли впровадити в практику). До цих пропозицій повернулися вже навесні цього ж року. Ф.Шумлянський у розвідці  про історію створення першого українського правопису зазначав: « Комісія… з 16 квітня по 24 травня 1918 року прискореним темпом працює над залагодженням справи українського правопису» [3, с.224]. Як результат цієї праці, в журналі «Вільна Українська Школа» № 10 за м. червень 1918 року, а також в двох-трьох номерах газ. «Відродження» за той самий рік, з’являються «Найголовніші правила українського правопису». З передмови до них секретаря комісії (див. журн. «Вільна Українська Школа», № 10, 1918) виявляється, що автором їх власне був приват-доцент Київського університету Іван Огієнко (він же й голова Комісії)». До складу комісії входили такі відомі мовознавці, як Г. Голоскевич,                  М. Грунський, А. Кримський, О. Курило, Є. Тимченко, голова - І. Огієнко. Після фахових дискусій і обговорень комісія узгодила остаточний варіант правопису, як першої наукової системи в новій незалежній Українській державі. Однак через непросту політичну ситуацію в 1918 році питання про затвердження нового правопису урядом УНР знову відклалося. Після смерті І.Стешенка (липень 1918 р.) новий керівник освітнього міністерства                      М. Василенко питання унормування української мови ставить ширше: приймається рішення про створення Правописної комісії, на яку покладалися обов’язки створити і подати на затвердження уряду новий український правопис. Напрацьовані раніше І. Огієнком «Правила українського правописання» лягли в основу роботи новоутвореної комісії. Важливо, що беручи активну участь у підготовці «Головніших правил українського правопису», які були затверджені Всеукраїнською Академією наук у 1919 р., а також у подальшій своїй діяльності І. Огієнко керувався гаслом: «Для одного народу – один правопис» [4, с.5], постійно наголошуючи на тому, що «українська нація мусить мати одну, для всіх її частин спільну літературну мову, одну літературну вимову, а також і один усім спільний правопис» [4, с.6], заснований на східноукраїнській мовній традиції. Завершити справу із затвердження нового українського правопису належало все ж І. Огієнкові. І вже не як голові Правописної комісії, а як міністрові освіти УНР. Після прийняття урядом Директорії у січні 1919 року Закону про державну українську мову в УНР міністр освіти І. Огієнко скликає ще одну комісію для остаточного редагування і погодження розробленого напередодні правописного кодексу. До комісії ввійшли два найвизначніші українські філологи, а саме: Неодмінний Секретар Української Академії Наук, Ординарний Професор Українського Державного Університету в Києві Агатангел Кримський та Директор постійної Комісії Української Академії Наук по складанню історичного словника української мови професор Євген Тимченко. Комісія збиралася тричі і надзвичайно пильно переглянула правописний кодекс, що лишився від попередньої комісії 1918 р. Нарешті 17 січня 1919 р. Міністерство народної освіти ухвалило складений правописний кодекс для обов’язкового вжитку на всій Україні, «де автор їх підписаний, як міністр народної освіти професор І. Огієнко. Підтверджує Огієнкове авторство їх також і малознаний документ тих років - «Подільський список» правопису з датою: «Київ, 29 квітня 1918 р., в якому зазначається, що їх («Правила») «з доручення правописної комісії склав прив.- доц. І.Огієнко». Заходами уряду текст правопису було віддруковано масовими накладами і надіслано на місця. В історію нашої мови цей кодекс увійшов як «Правописна система професора І. Огієнка 1918-1919 років» (назва – «Головніші правила українського правопису»). Правопис Івана Огієнка був передусім зорієнтований на вчителів української мови, щоб допомогти їм «науково підходити до кожного правописного питання». Автор розглядає його як першу спробу повної системи українського правопису. «Головніші правила…» – то був лише короткий кодекс – правописний. Ці досить лаконічні правила не могли кодифікувати всі можливі випадки. Тому в 1923 р. І. Огієнко «дав спробу хоч і стислого, але повного кодексу українського. Думку про Огієнкове авторство «Правил» стверджує й те, що майже вичерпну підготовчу розробку ІІ-ої частини їх в такому ж дусі ми рівночасно бачимо в книзі                      І. Огієнка: «Краткій курсъ украинскаго яз.», виданій на правах рукопису( Київ, 1918). Не зайвина буде додати тут, що проф. Огієнко, укладаючи свої «Правила», крім власних наукових досягнень, використав також і попереднє наукове надбання української лінгвістики ХІХ та ХХ ст. і попередній досвід української правописної практики: це були його чотири наглядні таблиці:                1) українського правопису, 2) знаків розділових, 3) побічних речень і                        4) милозвучности української мови». Крім того, в 1925 р. І. Огієнко випустив і більшу спробу унормування нашого правопису: «Український правопис зі словником», – тут уже подано новий кодекс цілого нашого правопису. «Для одного народу – один правопис» – так сформулював свою основоположну концепцію вченого-мовознавця І. Огієнко. Цей, здавалося б, простий і зрозумілий заклик у 20-і роки минулого століття доводилося відстоювати, адже в Галичині все ще функціонував західноукраїнський варіант літературної мови, закріплений у правописних правилах, відмінних від східноукраїнських. Питання правопису стояло гостро і в еміграції. Тоді, як у період українізації ще тривав процес вироблення розширених правил правопису, який би об’єднав східно- і західноукраїнські традиції. Не зважаючи на вимушеність еміграції, професор І.Огієнко активно брав участь у виробленні норм єдиного українського правопису. Знаковою віхою для мовознавства стала книжка Івана Огієнка «Нариси з історії української мови: система українського правопису» (Варшава. 1927). У фундаментальному дослідженні мовознавець робить огляд систем українського правопису в новій українській літературній мові. Основна частина праці І. Огієнка складається з таких розділів «Правопис слів української мови», «Милозвучність української мови», «Чужі слова в українській мові», «Знаки розділові». Слід підкреслити виняткову толерантність і поступливість видатного філолога у справі запровадження єдиного українського правопису. Коли у 1929 році ВУАН і НТШ прийняли єдині правописні правила для української літературної мови, І. Огієнко, керуючись своїм кредо «для одного народу – один правопис і одна літературна мова», писав у передмові до підручника «Рідне писання. Український правопис і основи літературної мови»: «…в ім’я культурної одности українського народу йдемо за академічним правописом навіть там, де ми з ним не зовсім погоджуємося» [1].
Значним внеском у розвиток української мови було й видання в еміграції українського щомісячного науково-популярного журналу «Рідна мова» (видавцем і головним редактором був І. Огієнко). Часопис виходив у Варшаві протягом 1933-39 рр. (81 випуск), де розкривалися найактуальніші проблеми українського мовознавства. Проблематика та хронологічні рамки охоплюваних тем різноманітні, починаючи з доби України – Русі й закінчуючи 20-30-ми роками ХХ ст. Головна ідея журналу втілювалася у гаслі: «Для одного народу – одна літературна мова, один правопис». Саме на сторінках цього часопису читачі знайомилися з надзвичайно корисними і захоплюючими сторінками «Граматики малої Лесі», де Дід Огій (Іван Огієнко) цікаво та доступно ознайомлював дітей із основами української мовної системи. У журналі висвітлювалися проблеми розвитку і чистоти української мови, формування її єдиних літературних норм. Друкувалися статті з питань українського правопису, граматики, етимології, ономастики, термінологічні довідки, поради щодо нормативного слововжитку. Журнал відіграв значну роль у поширенні норм єдиної української літературної мови у Галичині та серед українців поза межами України. 
Під впливом публікацій журналу поступово відбуваються позитивні зміни в мові україномовних друкованих органів, які поступово переходять на загальноукраїнський літературний правопис. Іншим досягненням часопису були: зібраний авторами «Рідної мови» величезний фактичний матеріал для створення термінологічних словників, а також словників місцевих говорів; з маркою заснованої при часописі «Бібліотеки «Рідної мови» вийшла низка підручників, самовчителів, довідників української мови. Окрім цього, завдяки систематичним публікаціям кращих зразків українського красного письменства читачі Галичини й діаспори мали змогу ознайомлюватись як із творами української класики, так і новинками поточного літературного процесу в Україні. «Рідна мова» була своєрідним науковим і культурним осередком, що протягом свого існування підтримував тісні контакти з провідними науковими центрами Європи, обмінюючись виданнями й поширюючи інформацію про українське мовознавство й літературознавство в усьому світі [2, с.61]. 
Доктор філологічних наук, професор М. Тимошик з-поміж головних результатів функціонування означеного видання відзначає те, що на початку суто філологічне гасло «Для одного народу – одна літературна мова, один правопис», що було висунуте як кредо видання, поступово ставало «одним із засобів утвердження й здійснення ідеї національної соборності, ідеї об’єднання української нації» [5, с.134].
Цікаві роздуми про правопис, його роль у житті нації містяться у праці І.Огієнка «Наука про рідномовні обов’язки», надрукованій у серії «Бібліотека «Рідної мови» (1936 р.). Ця праця стала підсумком глибоких роздумів і переживань ученого і громадянина, стала своєрідним рідномовним катехізисом для вчителів, працівників пера, духовенства, адвокатів, учнів і широкого громадянства. У «Науці…» професор Іван Огієнко зазначає: «Збір державних і правових практик найкращого розвою рідної й літературної мови, потрібних для скорішого духовного поступу та його культури, зветься рідномовною політикою або наукою про рідномовні обов’язки» [3, с.229]. І далі: «через те, що рідна мова – це найважливіша політика всякого народу, яку конче мусить знати кожен інтелігент, якщо бажає бути свідомим членом своєї нації, якщо бажає своєму народові стати нацією. Знання рідномовних обов’язків сильно підносить національну свідомість, а вона найкращий ґрунт для знання й розвитку соборної літературної мови. Ось через що корисно, щоб наука про рідномовні обов’язки стала наукою всенародною» [3, с.229]. 
Ураховуючи надзвичайну важливість роздумів І. Огієнка про правопис, наведемо їх у повному обсязі: 1. Правопис – то необхідне важливе зовнішнє вбрання кожної літературної мови. 2. Правопис складають учені мовознавці, а до життя запроваджує уряд. 3. Правопис сильно впливає на скорість і легкість читання, якщо він держиться стільки часу, що до нього призвичаюються. 4. Не вільно занадто скоро міняти правопис, бо це понижує загальну «грамотність» народу. 5. Кожна культурна свідома нація в даний момент має тільки один правопис обов’язковий для всіх її племен. 6. Соборна літературна мова звичайно знає й один соборний правопис як зовнішню ознаку своєї одності. 7. Одність правопису, як і одність літературної мови й вимови, сильно впливає на вироблення всенаціонального почуття одності народу. 8. У культурного свідомого народу-нації не провадиться більшої боротьби за правопис: цю справу спокійно вирішують йому вчені та уряд, а громадянство карно приймає урядовий правопис. 9. Держава обов’язана пильно й безперестанно дбати про мову своєї еміграції, змушуючи її вживати тільки соборної літературної мови й вимови та соборного правопису й не допускаючи її до мовного винародовлення. 10. Кожний свідомий член народу мусить добре розуміти й ширити головне рідномовне гасло: «Для одного народу – одна літературна мова й вимова, один правопис». 11. Де б ти не жив – чи в своїм ріднім краю, чи на чужині, – скрізь і завжди мусиш уживати тільки однієї соборної літературної мови й вимови, тільки одного спільного правопису. Тим ти покажеш, що ти свідомий син своєї об’єднаної нації. 12. Для одного народу мусить бути тільки одна літературна мова й вимова, тільки один правопис. 13. Кожний свідомий громадянин мусить практично знати свою соборну літературну мову й вимову та свій соборний правопис, а також знати й виконувати рідномовні обов’язки свого народу. 14. Кожний учитель – якого б фаху не був він – мусить досконало знати свою соборну літературну мову й вимову та соборний правопис. 15. Кожний учений мусить якнайкраще знати свою соборну літературну мову й вимову та соборний правопис. 16. Урядники на державній та громадській службі мусять добре знати свою соборну літературну мову й вимову й свій соборний правопис. 17. Народ, що свідомо плекає почуття всенаціональної одности, цебто плекає свою соборну літературну мову й вимову та соборний правопис, забезпечений від мовного винародовлення [4,с.8].
Професор І. Огієнко своєю невтомною працею прислужився поставленій меті: дати змогу кожному пізнати правопис та основи української літературної мови, допомогти усталенню єдиного всеукраїнського правопису та єдиної загальнолітературної мови на всіх теренах України. Система правописних норм, яку опрацював І. Огієнко, – це великий крок уперед на шляху до формування єдиного українського правописного кодексу. Вивчення правописної спадщини І. Огієнка важливе для роз’яснення багатьох проблем, що існують у сучасному українському правописі.
У 1919 році вийшли друком «Головніші правила українського правопису» з ухвалою Міністерства народної освіти, згодом побачили світ «Найголовніші правила українського правопису», які було затверджено Академією наук України в 1920 р. Власне з’ява цього правопису спонукала "правописну комісію" НТШ переглянути запропонований нею проект. Як наслідок цієї ревізії з'явився правопис 1922 року, який отримав назву "переходового до єдиного українського". Однак цей правопис не зміг повністю розв’язати орфографічну проблему в Галичині. Неповна й надмірна стислість «Найголовніших правил» також стали очевидними. Наступним кроком стало створення у 1925 році при Народному комісаріаті освіти УСРР державної правописної комісії, якій доручалось, поклавши в основу діючі правила, виробити нові. До неї увійшли 20 видатних науковців з УСРР та із Західної України: Л.Булаховський, В.Ганцов, В.Гнатюк, Г.Голоскевич, А.Кримський, О.Курило, В.Сімович, С.Смаль-Стоцький, Є.Тимченко та інші. Після опублікування цієї постанови на сторінках періодики питання графічної нормалізації української мови почали дискутуватися ще ширше й докладніше.
Як завершальний етап обговорення (було подано 60 проектів правопису, з Галичини 37) у Харкові (26 травня – 6 червня 1927 р.) відбулась Всеукраїнська конференція в справі упорядкування українського правопису, що її скликав Народний комісаріат освіти. Матеріали зредагував і скодифікував Олекса Синявський, так зредагований правопис підписав у 1928 р. нарком освіти Микола Скрипник. Таким чином, Український правопис 1928 р. кодифікував фонетичну й морфологічну структури української мови, ставши соборною українською орфографією. Цей харківський правопис був обов'язковий менше, ніж 5 років. Подальші зміни в орфографічному кодексі української мови (правопис 1933, його видозміни 1945 та 1960 рр.) були лишень ще одним підтвердженням того, що українська ідентичність сама собою (а українська мова й правопис як головні вияви цієї ідентичності) дуже часто розглядалися як потенційно небезпечні в середовищі русифікації, тому ставали об'єктом для репресій.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Грицак Є. Рідномовні обов’язки (З приводу книжки проф. д-ра Івана Огієнка: Наука про рідномовні обов’язки. Жовква 1936, ст. 72. Бібліотека «Рідної мови» ч. 7) / Є. Грицак // Вибрані українознавчі праці. – Перемишль, 2002. -216с.
2.	Мовчун Л. Духовні скарби Івана Огієнка / Л. Мовчун // Дивослово: [наук.-метод. журнал]. – 2003. – № 10 (560). – С. 59-62. 
3.	Олексенко В.П. Роль Івана Огієнка у становленні українського правопису / В. П. Олексенко // Іван Огієнко і сучасна наука та освіта. Серія : Філологічна. - 2015. - Вип. 12. - С. 223-230. - Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/UJRN/Ioisn_2015_12_41 
4.	Огієнко І. Історія української літературної мови / І. Огієнко. – К.: «Либідь», 1995. – 294 с.
5.	Тимошик М. Голгофа Івана Огієнка: українознавчі проблеми в державній, науковій, редакторській та видавничій діяльності / М. Тимошик. – К.: Заповіт, 1997. – 231 с.
6.	6.Українська мова. Енциклопедія / Редкол.: В.М. Русанівський, О.О. Тараненко (співголови), Зяблюк та ін. - 2-е вид. випр. і доп.– К.: Українська енциклопедія, 2004. – 824 с.
7.	Український правопис/ Ін-т мовознавства ім.О.О.Потебні НАН України, Ін-т укр.мови НАН України.- К.: Наук.думка, 2008.- 288с.

Самохіна Наталія Анатоліївна,
учитель зарубіжної літератури
(вищої категорії) 
КЗСОР-Путивльської загальноосвітньої
школи-інтернату І-ІІ ступенів

ПРОСВІТНИЦЬКА ДІЯЛЬНІСТЬ СОФІЇ ФЕДОРІВНИ РУСОВОЇ
У статті зроблено короткий аналіз поглядів видатного українського педагога Софії Федорівни Русової щодо виховання та навчання дитини.
Ключові слова: дошкільне виховання, нова школа, національне виховання,   творча особистість.
Педагогічну спадщину С.Ф. Русової по праву можна назвати феноменом української педагогіки.  Її педагогічні думки – це цілком сучасний погляд на загальну проблему школи й освіти, визначення її цілей, завдань, основних принципів побудови змісту, форм і методів організації освітнього процесу. Сьогодні ми повертаємося до спадщини С. Русової, яка є актуальним і цінним дороговказом на шляху розбудови сучасної української школи.
Мета статті – висвітлити постать Софії Русової як педагога, виокремити основні погляди С. Ф. Русової щодо виховання та  навчання дитини, які актуальні в наш час.
Софія Русова писала: «Бути гарним педагогом – це бути справжнім реформатором майбутнього життя України, бути апостолом правди і науки» [1]. Саме таким педагогом, ідеологом, методологом, організатором освіти, психологом, методистом була Софія Русова, світогляд якої склався у процесі спілкування з визначними діячами української культури: М. Старицьким,                          М. Лисенком, П. Чубинським, M. Драгомановим, В. Антоновичем та іншими.
Софія Русова відіграла визначну роль у розвитку педагогічної освіти в Україні. Її ім'я – серед видатних українських педагогів-сподвижників рубежу ХІХ-ХХ століть.
За життя про неї писали Л.Білецький, В.Дорошенко, О.Дучимінська, А.Животко, К.Малицька, А.Лотоцький, І. Франко, М. Шаповал і багато інших визначних особистостей. Її життєвий шлях ліг в основу сюжету повісті Н. Романович-Ткаченко «Мандрівниця». Історичну драму «Северин Наливайко», яка вперше з’явилася в ужгородському часописі «Самостійна думка» в 1934 р., також присвятив ученій С. Черкасенко. Постать і творча праця Софії Федорівни стали поштовхом до появи поезій Уляни Кравченко й                            М. Обідного. 
Наукову спадщину Софії Русової досліджували Л. Артемова, А. Богуш, 
З. Боршова, Я. Бурлака, Л. Вовк, Н. Дічек, В. Качкан, Н. Ничкало,                          О. Проскура, О. Сухомлинська, О. Савченко.
Про Софію Русову можна розповідати багато: як про першу вчительку  Олешнянської школи, котра з 1993 року названа на честь просвітительки. Як про активну учасницю різноманітних просвітницьких заходів чернігівської «Громади», до якої входив і її чоловік, Олександр Русов, чиновник Чернігівського статистичного бюро. Як про жінку, котра відкрила громадську книгозбірню, на базі якої зараз існує Чернігівська державна наукова бібліотека ім. В. Короленка. Як про члена Української Центральної ради у 1917 році.  Як про жінку, котра за свої радикальні погляди впродовж майже 20 років постійно перебувала в тюрмах та 40 років прожила в еміграції. 
Але ми зупинимось більш  на педагогічній діяльності Софії Русової,  яка організувала перші дитячі садки в  Києві, а згодом і в Чернігові, Херсоні, Полтаві.  Софія Федорівна ніколи не приховувала своїх поглядів щодо виховання дітей, за її словами, «нація народжується біля дитячої колиски, тільки на рідному ґрунті» [2]. Найперший принцип, котрий пропагувала просвітителька,-навчати дитину рідною мовою, «дитина повинна усвідомлювати, до якого роду вона належить» [3].
Софія Русова багато писала про місце дитини у пізнавальному просторі. Кожна дитина – неповторна, наділена від природи унікальними здібностями, талантами та можливостями. Педагог наголошувала на те, що необхідно шанувати дитячу природу: «психологічна вимога для людини і для нації одна, проста і органічна: щоб усе виховання, усе навчання ґрунтувалося на пошані особи – як особи індивідуальної, так і особи національної» [4]. Тому особливе місце займає дитина з її природженими задатками, здібностями, можливостями. Головними факторами формування і розвитку дитини є виховання, спадщина, середовище.
Центральною постаттю в освітньому процесі дитячого садка просвітителька вважала особу вихователя (садівниці). Значну роль С. Русова відводить вимогам до особистості педагогів і їх підготовці. Формуючи вимоги до педагога, С. Русова писала: «Це мусить бути надзвичайної моральної краси людина, що безпосередньо своїми переконаннями, всім своїм поводженням повинна впливати на своїх учнів... Педагог повинен бути не якимсь ремісником, а апостолом правди і науки, який має перед собою не лише матеріальну нагороду за працю, а й велике гуманне завдання» [5]. 
Софія Русова ввійшла в історію педагогічної думки як визначний теоретик дошкільного виховання дитини. Цій проблемі присвячено ряд її творів: «Дошкільне виховання», «Теорія і практика дошкільного виховання», «Нові методи дошкільного виховання», «Націоналізація дошкільного виховання».
Без уваги  Софія Русова не залишає і школи. Школа і освіта повинні створювати  свою систему на національній основі, враховуючи, насамперед, потреби свого краю, національні традиції, що в основі мали гуманістичні та демократичні принципи, але  й сприймати всі прогресивні здобутки закордонних реформаторів. З притаманною їй громадянською пристрасністю Русова писала: «...Народ, що не має своєї школи, попасає задніх. Йому замкнено двері до пишного розвитку своїх культурних сил, він засуджений на пригноблене становище... Такому народові, який не має своєї школи і не дбає про неї, призначені економічні злидні й культурна смерть. Ось через що сучасним гаслом усякого свідомого українця мусить бути завдання: рідна школа на Вкраїні!» [6]. Але велику увагу просвітителька в національній школі приділяла вивченню історії і релігії, вважала, що вони розвивають національну свідомість, виявом якого є національне мистецтво. Воно має велике значення для естетичного виховання дітей.
Софія Русова присвятила педагогіці, історії освіти велику кількість книг та журнальних статей - це «Методика колективного читання» (1918), «Єдина діяльна (трудова) школа» (1923),  «Дидактика» (1925, 1930), «Сучасні течії в новій педагогіці» (1932),  «Моральні завдання сучасної школи» (1938). У них систематизовано найкращі перлини світової педагогіки. 
 Рекомендації Софії Русової багато у чому співпадають з сучасними підходами до навчання дітей у  нової української школі.
Спираючись на працю  просвітительки, яка наголошувала, що «По методам нової школи кожна наука в початковій школі мусить опиратися на життєвий досвід дитини і наближатися до гри, але не тому, що до неї (науки) треба ставитись недбало, а тому, що вона таким чином зможе захопити дітей, як їх захоплює гра» [7]. Тому, щоб легше долати учням труднощі, перешкоди, психологічні бар’єри, в початковій ланці навчально – виховний процес побудований переважно на іграх.
Стаття Софії Русової, яка у 1917 р. була видана окремою брошурою, «Нова школа» є актуальною й нині. Тут йдеться і про творення народної школи на засадах моральних чеснот, метою якої є «збудити, дати змогу виявитися самостійним творчим силам дитини» [8], акцентувалася увага на глибокому вивченні індивідуальних особливостей дитини, на розвитку  уяви і мислення, спостережливості,  використовуючи слухання та складання творів, підготовку етнографічних свят. 
Для нашого  часу є актуальними педагогічні думки Софії Русової щодо індивідуального навчання. Просвітителька образно порівнювала дітей із кущами в саду, вона підкреслювала, що кущів немає двох однакових, так і всі діти різняться між собою почуттями, думками, характерами, здібностями. Добре знання вікових та індивідуальних особливостей дітей, на погляд вченої, є важливою умовою для правильного навчання, розвитку розумових здібностей учнів.
Головною метою нової української школи – допомогти розкрити та розвинути здібності, таланти і можливості кожної дитини на основі партнерства між учителем, учнем і батьками, тому актуально звучать думки Софії Русової щодо співробітництва учасників педагогічної взаємодії. Такими учасниками вважаються вчителі і учні. Щодо навчання, то, безперечно, саме вони складають основу взаємодії, хоч важливою є і роль батьків.
У своїх працях Софія Федорівна Русова розглядає навчально-виховний процес у його єдності, вважаючи, наприклад, що виховувати моральні якості окремо неможливо. Повинен бути зв’язок морального виховання з естетичним, розумовим, фізичним та трудовим вихованням. Найкраще виховувати ці риси у дітей своїм власним прикладом та поведінкою. У зв'язку з цим, вважає Русова, треба, щоб вихованці у своєму оточенні бачили якнайбільше добра і краси.
Софія Федорівна Русова – яскрава особистість із непростим життєвим шляхом та особистою долею, різнопланова, цілеспрямована, діяльна, незламна і непоборна духовна донька українського народу. Спадщина Софії Русової не втратила своєї актуальності і завжди відповідатиме вимогам сучасності, оскільки в її основу покладені педагогічні концепції: гуманізм, народність, природовідповідність, культуровідповідність, особистісно зорієнтований підхід. І сьогодні одним із головних завдань виховання підростаючого покоління є виховання молоді на засадах загальнолюдських цінностей та народних чеснот.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Русова С. Ф. Вибрані педагогічні твори : збірка праць. Київ : Освіта, 1996. 
2 с.
2.	Черкаська Ганна. Нація народжується біля дитячої колиски, тільки на рідному ґрунті. Україна Incognita. 2014. 5 лютого
3.	Русова С. Ф. Дошкільне виховання : вибрані твори.  Київ: Освіта, 1996.  34–184 с.
4.	Русова С. Ф. Вибрані педагогічні твори : збірка праць. Київ : Освіта, 1996. 156 с.
5.	Русова С. Ф. Вибрані педагогічні твори збірка праць. Київ : Освіта, 1996.  185 с.
6.	Русова С. Ф. Нова школа : вибрані твори.  Київ: Освіта, 1996.  208 с.
7.	Русова С. Ф. Нова школа : вибрані твори. Київ: Освіта,  1996.  304 с.
8.	Русова С. Ф. Вибрані педагогічні твори : у 2 кн. : за ред . С. І. Коваленко, І. М. Пінчук. Київ : Либідь, 1997. 320 с.

Свідлов Юрій Іванович,
кандидат військових наук, доцент, начальник державного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою «Кадетський корпус» імені І.Г. Харитоненка
Штика Олександр Павлович,
кандидат історичних наук, доцент, методист державного ліцею-інтернату з посиленою військово-фізичною підготовкою        «Кадетський корпус» імені І.Г. Харитоненка

М. МИХАЛЬЧЕНКО – ВИДАТНИЙ УКРАЇНСЬКИЙ
ВЧЕНИЙ І ПОЛІТИК
100-річчя Національної Академії Наук – це славна сторінка в історії нашої Батьківщини. Зрозуміло, що історична велич академії визначається науковими здобутками її працівників. Одним із таких працівників є Микола Михальченко – радянський і український соціальний філософ, політолог, соціолог, завідувач відділом теорії та історії політичної науки Інституту політичних і етнонаціональних досліджень імені І.Ф. Кураса НАН України, доктор філософських наук, професор, член-кореспондент НАН України; почесний президент Української академії політичних наук, перший віце-президент Асоціації політичних наук України, генеральний директор Всеукраїнської соціологічної служби. Навіть стислий аналіз його наукових здобутків переконливо свідчить, що він багато зробив і продовжує робити значний несок в розвиток академії як в державі, так і поза її межами, щоб авторитет академії завжди відповідав тим вимогам, які поклали на неї засновники академік В. Вернадський та його однодумці. Михальченко – автор понад 300 друкованих праць, серед яких 9 монографій написані одноосібно і 13 – у співавторстві. Підготував 37 кандидатів і 31 доктори наук. Професор 
М. Михальченко не просто кабінетний учений, він учений-політик, а тому одна частина його теоретичних розробок уже знайшла і знаходить своє втілення в політичній практиці, а інша ще чекає свого часу. Тож, як радник першого президента України та керівник Служби з питань внутрішньої політики 
(1991-1994 р.р.) він багато зробив для становлення та розвитку української держави. Маємо визнати, що практично всі наукові праці М. Михальченка присвячені розгляду фундаментальних методологічних та світоглядних проблем соціального пізнання, об’єктивним та суб’єктивним факторам історичного процесу, рушійним силам економічного, політичного і духовного життя суспільства, першопричинам суспільних відносин та соціальним інститутам у різних країнах і цивілізаціях.
Якщо ж підсумовувати здобутки, які він дарує своїй академії, то маємо всі підстави визнати, що всі наукові дослідження, до яких він долучався, дають нам не просто констатацію невирішених соціально-економічних, політичних чи духовно-культурологічних проблем, але й глибокий детальний аналіз причин стратегічних прорахунків владної еліти України, і, насамперед, прорахунків у розробці адекватної та ефективної державницької ідеології, в основу якої могла б бути покладена українська національна ідея. Взагалі-то тема ідеології, осмислення її ролі і місця у суспільно-державному житті у професора М. Михальченка є однією з улюблених. Тому й не дивно, що всі його наукові праці, в тій чи іншій мірі, торкаються саме цієї проблеми. В часи «застою», в 1981 році він видає фундаментальну монографію «Політична ідеологія як форма суспільної свідомості» та вводить в науковий обіг новий для радянської політичної еліти концепт-термін «політична ідеологія». На той час це було не що інше, як виклик існуючій політичній системі, оскільки після цього потрібно було визнати феномен політичного плюралізму, який свідчив про те, що політичні партії об’єктивно можуть мати власні ідеології. Крім того, він переконливо показав, що будь-які ідеології, незалежно від свого носія-суб’єкта (країни чи партії), завжди виконують однакові функції. Тож, починаючи з того часу, в Україні була започаткована нова наукова школа, яка з позицій структуралізму розглядала ідеологію як духовно-світоглядний і політичний феномен суспільно-державного життя. І одним із провідних засновників цієї школи був професор М. Михальченко.
Але з розпадом Радянського Союзу сам феномен «ідеологія», щоправда не безпідставно, був підданий тотальній обструкції. Переважно це була природна реакція українського суспільства на тотальну ідеологізацію його суспільного життя. Дискредитація була настільки глибокою, що в політичній практиці і політичній науці гучно лунали голоси про те, що Україна на законодавчому рівні має відмовитися не тільки від державної ідеології як такої, а й від самого поняття «ідеологія». Тож це був час, коли переважна більшість політиків, як і значна частина науковців, не розуміли, що такий підхід для країни  буде не тільки хибним, а й небезпечним. Вони не усвідомлювали, що відмова від ідеології невідворотно веде і суспільство, і державу в стан духовного занепаду та політичної невизначеності. 
Перший, хто на державному рівні відкрито спробував змінити цю ситуацію був професор М. Михальченко. В своїй науковій і політичній наполегливості він, подібно К. Ясперсу, виходив з того, що народ, який не бачить свого майбутнього, обов’язково втратить сенс і в сучасному. Для української державності це був надзвичайно великий виклик, який вимагав негайної відповіді. Маючи необхідні науково-політичні і організаційні здібності, йому вдалося об’єднати зусилля Адміністрації Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Академії наук України, Національного інституту стратегічних досліджень, Міністерства освіти України, Міністерства оборони України, Київського університету імені Тараса Шевченка, університету «Києво-Могилянська академія», а також низки провідних політичних партій та громадсько-політичних об’єднань України з єдиною метою – вироблення спільної відповіді на зазначене питання. Можна стверджувати, що це було перше і останнє в історії України поєднання науково-політичних зусиль практично всього адміністративного апарату держави та громадянського суспільства для вирішення надважливого, з точки зору державного будівництва, питання. І як наслідок, у грудні 1992 року ними була проведена науково-практична конференція під назвою «Ідеологія та ідейно-політичні засади державного будівництва в Україні». Її підсумком на державному рівні стало прийняття спільної «Ухвали», яка чітко окреслила контури потенційно можливої для України державницької ідеології, в основі якої мала б лежати саме українська національна ідея. Тож М. Михальченку вдалося у вкрай політично несприятливих умовах не тільки довести політичному керівництву країни, що Україні як державі і суб’єкту політики потрібна власна державницька ідеологія, а й те, що таку ідеологію вона може мати, тому що її базові принципи як основа для її творення уже випрацювана даною конференцією і викладена в спільно прийнятій «Ухвалі». [2, c.159]  Поза сумнівом це була беззаперечна перемога здорового глузду демократично налаштованої науково-політичної спільноти України над прихильниками її тотальної деідеологізації. Коли ж до влади прийшов Президент Л. Кучма, який як колишній високоповажний партійний функціонер дивився на ідеологію як на словесний блуд і спосіб обдурення людей [1, с. 136], всі ці напрацювання були піддані забуттю, що вкрай негативно і нині відбивається на соціально-економічному та політичному розвитку України.
Значну увагу у своїй науковій творчості професор М. Михальченко приділив визначенню ролі і місця України у сучасному цивілізаційному процесі. Так, аналізуючи розвиток сучасної української політичної цивілізації, він справедливо звертає нашу увагу на те, що вона є суперечливою, а інколи контрастною, але при цьому динамічною й перспективною. Разом з тим він звертає увагу на суттєві відмінності української і російської регіональних цивілізацій, а головне, її етнічних складових. Оскільки Україна прагне долучатися до європейського співтовариства та до НАТО, то Микола Михальченко пропонує українській владі більш наполегливо спрямовувати свої зусилля на досягнення внутрішньої консолідації українського суспільства і в такий спосіб подбати про цілісність його внутрішнього цивілізаційного поля. 
Значною подією в житті науково-політичної спільноти України стала поява нової монографії професора М. Михальченка «Великий цивилизационный взрыв на рубеже ХХ-ХХІ веков». В ній автор розкриває сутність і значення цивілізаційного вибуху в Європі та Євразії на рубежі ХХ-ХХІ століття та досліджує його наслідки як для України, Росії, так і довколишнього світу. Монографія визначається високим рівнем фундаментальності щодо висвітлення проблемних, а значить і дискусійних питань, питань, які мають для України життєво важливе значення.
Підсумовуючи вище наведене ми бачимо, що творчий шлях 
М Михальченка – це шлях справжнього науковця-інтелектуала і практичного політика, це приклад того, яким має бути справжній український академічний вчений, і тому його приклад не тільки вартий цінування, а й наслідування нинішнім поколінням молодих українських вчених.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Видрін Д. Україна на порозі ХХІ століття: Політичний прогноз. Київ: Либідь, 1995. 136с.
2.	Куди йдемо? Матеріали науково-практичної конференції «Ідеологія та ідейно-політичні засади державного будівництва в Україні». Київ, 1993. 159с.
3.	Михальченко Н. Великий цивилизационный взрыв на рубеже ХХ-ХХІ веков: монография. Киев: Парламентское издательство, 2016. 501с.
4.	Раціональний романтик. До 70-річчя М.І. Михальченка. Київ: фонд «Благовіст», 2011. 58с.

Сема Вікторія Миколаївна,
вчитель історії  КУ Сумська загальноосвітня школа  І-ІІІ ступенів № 20
 м. Суми, Сумської області 

МИХАЙЛО ГРУШЕВСЬКИЙ ТА АКАДЕМІЯ НАУК: 
БОРОТЬБА ЗА ЛІДЕРСТВО (1924-1928 РР.)
Після п’ятирічного перебування в еміграції М. Грушевський 7 березня 1924 р. повернувся з родиною до Києва. В інтерв’ю українським газетам учений поділився своїми творчими планами роботи у Всеукраїнській академії наук (ВУАН) – завершити «Історію України-Руси» та продовжити дослідження проблем первісної культури. Обставини змусили М. Грушевський стати до праці в Академії наук – установи, засади утворення якої він свого часу не сприйняв, а до її нинішніх керівників – віце-президента С. Єфремова і неодмінного секретаря А. Кримського ставився досить неприязно.
М. Грушевського було зараховано до першого, історико-філологічного відділу на посаду керівника кафедри української історії. Очолював відділ А. Кримський, а секретарем був С. Єфремов. До відділу також входили дійсні члени ВУАН (Д. Багалій, М. Біляшівський, О. Новицький, Ф. Шміт,  В. Перетц,  О. Грушевський). Майже з усіма М. Грушевського пов’язувала давня співпраця у науковій, видавничій, громадсько-політичній сфері. Вони добре знали експресивну вдачу академіка і не могли не прогнозувати його претензій на лідерство у Академії. Особливо неприхильно до повернення М. Грушевського ставився фактичний її керманич, віце-президент С. Єфремов.
Відразу ж після повернення М. Грушевський енергійно взявся за реалізацію своїх наукових планів. Наприкінці березня він їздив до Харкова, зустрічався із секретарем ВУЦВК П. Буценком, зав. агітпропом ЦК КП(б)У О. Шумським, керівниками підрозділів Народного комісаріату освіти. Академік домагався затвердження штатів очолюваної ним кафедри, виділення коштів, налагодження видання журналу Історичної секції тощо. 
Як свідчить лист у США до пастора В. Кузіва від 8 квітня 1924 р., М. Грушевський залишився задоволеним поїздкою до Харкова. Він писав, що життя в Україні «поправляється», а «український курс серіозний». Відносно себе зазначав, що в ніякі політичні справи не втручається, до газет не пише, зайнятий винятково наукою. Згодом сподівання вченого на швидке вирішення нагальних для нього проблем розвіялися. Брак повного сприяння з боку президії ВУАН, сильна зацентралізованість, бюрократичні перепони не давали змоги вченому оперативно налагодити роботу кафедри, наукових комісій, видання журналу «Україна». Звертаючись до Д. Багалія, він нарікав, що майже два місяці «ті пляни не просуваються».
Поряд з великою науково-організаторською роботою М. Грушевський продовжував працювати над «Історією української літератури» та своїм дітищем – багатотомною «Історією України-Руси». Багато часу він приділяв редагуванню журналу «Україна», де майже у кожному номері друкувалися його статті, рецензії та огляди. Завдяки наполегливим домаганням М. Грушевського і за сприяння Наркомосу йому було створено досить пристойні умови для наукової діяльності. Однак вона була б набагато пліднішою, якби вченому не доводилося вести боротьбу на два фронти: внутрішньоакадемічному та ідеологічному. Адже керівництво ВУАН, особливо С. Єфремов і А. Кримський, зустріло М. Грушевського неприязно. С. Єфремов – колишній заступник голови Центральної Ради – вважав, що її невдачі багато в чому зумовлені тогочасними прорахунками М. Грушевського.
 На перших же засіданнях історико-філологічного відділу між його керівництвом і М. Грушевським склалися напружені стосунки. Вони зумовлювалися не тільки упередженим ставленням А. Кримського та С. Єфремова, а й намаганнями М. Грушевського реалізувати свої бажання, не зважаючи на інтереси інших колег. Так, Михайло Сергійович вимагав друкувати у «Записках» відділу лише праці з історичної тематики. А. Кримський не погодився на це, і, зрештою, зійшлися на періодичному використанні видання для потреб Історичної секції. І такі протиріччя були не єдині. Стосунки М. Грушевського з його опонентами загострювалися, виникали конфлікти. А на початку 1925 р. це протиборство вийшло за межі відділу. Точилися розмови про кризу в керівництві ВУАН. Наркомат освіти прагнув реорганізувати діяльність ВУАН для підпорядкування її контролю партійних органів. І незабаром їм це вдасться. Немалу роль в цьому відіграють самі члени Академії, які не дивлячись на тимчасові примирення не змогли дійти до спільної думки. 
Радянська влада протягом 1926-1928 років провела ряд засідань та перевірку. М. Грушевського хотіли висунути на посаду президента ВУАН. Але крім сумнівів у здатності колишнього голови Центральної Ради повністю прийняти радянську владу, додалися побоювання його можливого об’єднання з С. Єфремовим. Тому були знайдені нові кандидати. Вже 1 червня 1928 р. заступник наркома освіти А. Приходько та голова Укрнауки Ю. Озерський офіційно інформували ЦК КП(б)У про реорганізацію ВУАН: переобрання її президії, затвердження нового положення, наступне відзначення її ювілею. На десятому році існування академічний «бастіон» нарешті було взято більшовицькою владою. М. Грушевський, вперто маневруючи, так відверто і не перейшов на бік більшовицької влади,тому керівництво республіки скинуло маску «доброзичливців» і повело атаку на вченого аж до прямих репресій.
Наступні роки життя М. Грушевського в СРСР (1929 – 1934) були позначені розгортанням масової ідеологічної кампанії таврування ученого, розгромом установ і наукових кадрів Історичної секції, його арештом і московським вигнанням. 
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	До історії Всеукраїнської Академії наук. Михайло Грушевський і Агатангел Кримський / І. Б. Гирич, С. М. Кіржаєв // Український археографічний щорічник. – Київ: Наукова думка. – 1992. – Нова серія. Вип. 1 (Український археографічний збірник. Т. 4). – C. 332–351.
2.	Пиріг Р.Я. Михайло Грушевський / Р.Я. Пиріг. – К. : Атлант ЮЕмСі, 2007. – 63 с.
3.	Пиріг Р.Я. Михайло Грушевський і Академія: нереалізоване президентство (1924–1928 рр.) / Р. Я. Пиріг // Вісник Національної академії наук України. – 2016. – № 7. – С. 3–18.

Сидоренко Ірина Валеріївна, 
старший викладач кафедри психології
КЗ Сумський обласний інституту 
післядипломної  педагогічної освіти, 

ЗАСНОВНИКИ ПСИХОФІЗІОЛОГІЇ ТА ЇЇ СТАНОВЛЕННЯ ЯК НАУКИ В УКРАЇНІ
Психофізіологія є однією із основних галузей при підготовці сучасних фахівців таких освітніх напрямків як психологія, корекційна освіта та біологія.  Її можна визначити як особливий розділ психології та фізіології, в якому вивчається роль біологічних факторів (у тому числі, і властивості нервової системи) в забезпеченні психічної діяльності, вона доповнена і збагачена досягненнями ряду інших дисциплін, які знайшли свій розвиток у ХХ-ХХІ сторіччях. 
Основи психофізіології були закладені – А. Р. Лурією, який вважається засновником даної галузі психології, І. П. Павловим що заклав основу учення про психофізіологію, І. М. Сєченовим, який підготував підґрунтя для  оформлення психофізіології як науки та іншими видатними вченими. Офіційно психофізіологія почала своє оформлення як науки в середині ХІХ сторіччя та була визнана окремою галуззю психології – у першій половині ХХ сторіччя. 
Її засновником є Олександр Романович Лурія. Маючи подвійну освіту (психологічну та неврологічну), він зміг об’єднати найважливіші досягнення даних дисциплін в єдине ціле. Результатом проведеної роботи стало з’єднання психофізіології та нейропсихології. Заслугою О. Р. Лурії є – дослідження локальних уражень головного мозку на перетині медицини, фізіології та психології та розробка методів діагностики порушень і поновлення вищих психічних функцій на основі вивчення та корегування нейронних структур мозку.
Основа учення про психофізіологію була закладена Іваном Петровичем Павловим. Він вперше використав об’єктивний метод дослідження психічних функцій мозку, яким був умовний рефлекс. Павлов досліджував фізіологічні механізми в ряді процесів, які складають основу елементарних психічних реакцій. В розробці психофізіології як науки, вкладом І. П. Павлова є розробка методу умовного рефлексу, значення діяльності кори великих півкуль у процесах гальмування, теорії аналізаторів, принципу систематичності в діяльності мозку, поняття динамічного стереотипу, типів мислення, поняття першої та другої сигнальних систем, теорії темпераментів. 
Роботи І. П. Павлова спираються на праці Івана Михайловича Сєченова, який розробив учення про рефлекс, здійснивши глибоку розробку програми з фізіологічного обґрунтування вищих мозкових процесів. 
Серед українських учених розробників психофізіології,  слід зазначити послідовників наукової діяльності І. П. Павлова, які уже у 40-50-х роках ХХ сторіччя досягли значних успіхів у продовженні розробки його ідей щодо фізіології вищої нервової діяльності. Серед них – Д. Г. Елькін, А. І. Ємченко,   Є.  І. Синельникова, І. С. Розенталь, В. О. Трошихін, Г. В. Фольборт,                    А. М.  Воробйов. 
 Так,  Е. І. Алєксєнцева, Н. К. Зольникова, А. А. Крамова, І. І. Семерніна, під керівництвом Г. В. Фольборта, провели наукові дослідження відносно природи втоми та відновлення організму, чим зробили цінний внесок у розробку цього питання. 
У 1945 році при Інституті фізіології тварин Київського державного університету ім. Т. Г. Шевченка за участі І. С. Розенталя, котрий надалі працював його науковим консультантом, був створений – відділ фізіології центральної нервової системи та вищої нервової діяльності, який очолив – А. І. Ємченко. Працюючи у цьому відділі, І. С. Розенталь досяг значних результатів, дослідивши та науково обґрунтувавши аналітико-синтетичну діяльність кори великих півкуль головного мозку, механізми гальмування, обумовлені корковими відділами мозку (внутрішнє  гальмування) та продовжив наукову діяльність, розпочату іншими дослідниками відносно типології вищої нервової діяльності. Неоціненним є вклад А. І. Ємченко щодо досліджень пов’язаних з орієнтацією тварин та людини в просторі. 
Г. В. Фольборт – український фізіолог, керівник відділу фізіології Інституту біохімії АН УРСР, завідувач кафедри нормальної фізіології Київського медичного інституту, пізніше керівник відділу фізіології вищої нервової діяльності Інституту клінічної фізіологі. Досліджував вищу нервову діяльність, процеси виснаження та відновлення під час фізичного навантаження, відкрив гальмівні умовні рефлекси.
А. М. Воробйов – український фізіолог, завідувач кафедри фізіології Харківського фармацевтичного інституту, кафедри фізіології, потім декан лікувального факультету Львівського медичного інституту, пізніше директор Інституту фізіології АН УРСР. Досліджував фізіологію вищої нервової діяльності – в основному займався вивченням умовних рефлексів, електроенцефалографією, нейрогуморальною регуляцією фізіологічних та патологічних процесів.
У цей же період, працюючи в Одеському державному університеті, Д. Г. Елькін почав займатися вивченням механізмів сприймання часу (за яку пізніше отримав премію К. Д. Ушинського), чим вніс великий вклад у вивчення проблеми взаємозв’язку відчуття та сприйманням, місця сприймання в інтегративному процесі мислення. Даний напрямок наукової діяльності на той момент розглядався одним із основних завдань психологічних досліджень, що як результат призвело до виникнення нової галузі психології – психофізіології.
У 40-50-х роках ХХ сторіччя також проводили ґрунтовну наукову діяльність послідовники школи В. М. Бехтерєва, серед них – українські вчені П. В. Бірюкович, В. П. Протопопов, А. Є. Хильченко. 
В. П. Протопопов – український психіатр та патофізіолог, засновник патофізіологічної школи, науковий керівник А. Є. Хильченко та                                П. В. Бірюкович. Ним розроблені оригінальні методики дослідження вищої нервової діяльності, зроблено значний вклад щодо розуміння патофізіології психозів, саме завдяки йому у практику введено – терапію сном. З 1923 року – голова кафедри психіатрії Харківського медичного інституту, неоціненним є його вклад у відновленні в Україні закладів психіатрії у післявоєнні роки, у 1944 році призначений керівником кафедри психіатрії Клінічного інституту Київської спілки лікарів, з 1945 року – академік АН УРСР.
А. Є. Хильченко – український нейрофізіолог та нейропсихолог, науковий співробітник, пізніше – завідувач лабораторії вищої нервової діяльності Інституту фізіології АН УРСР. Ним розроблені методи дослідження рухливості нервової системи та працездатності мозку, методика оцінки стану кори головного мозку.
П. В. Бірюкович – український психіатр, науковий співробітник, потім  завідуючий відділенням психіатрії і патології вищої нервової діяльності в інституті фізіології ім. О. О. Богомольця АН України. Досліджував патофізіологію психозів – стани та шляхи їхньої профілактики, ендокринні порушення при певних видах психозів.
У 60-х роках ХХ століття в Україні в галузі психофізіології працювали такі відомі вчені, як П. В. Бірюкович, П. Г. Костюк, В. П. Протопопов,                    Я. П. Скляров, В. А. Трошихін, А. Є. Хільченко, П. Д. Харченко, О. Б. Фельдман та інші. Спеціалізовані лабораторії та відділи здійснювали свою наукову діяльність у цьому напрямку в багатьох українських містах – Києві, Харкові, Дніпропетровську, Львові, Одесі, Вінниці, Черкасах. Українські вчені зайняли ведучі позиції у галузях психофізіології щодо вищої нервової діяльності, електрофізіології, вікової психофізіології, геронтології, загальної психофізіології нервової системи.
При цьому, значна кількість робіт з фізіології вищої нервової діяльності, яка досить часто, проводилась на кафедрах фізіології медичних інститутів – доповнювала й збагачувала психофізіологію у її становленні як науки. Так, Я. П. Скляров – працюючи у Львівському медичному інституті, досліджував фізіологію вищої нервової діяльності.
П. М. Серков, О. Д. Гаске та Є. А. Айрикян, працюючи в Одеському медичному інституті, вивчали зміни умовно-рефлекторної діяльності та біоелектричної активності, які виникають як при зовнішньому, так і при внутрішньому рентгенівському опроміненні, що дозволило розвинути проблему психофізіологічних особливостей негативних впливів на організм людини.
Вагомі результати отримали українські учені при розробці питань фізіології центральної нервової системи, дослідження щодо  двохнейронної рефлекторної дуги були узагальнені П. Г. Костюком. У цей же період він займався механізми синаптичного гальмування при рефлекторній роботі мозку в нституті фізіології ім. О. О. Богомольця АН України, де очолював відділ загальної фізіології нервової системи, наприкінці 60-х років став кервником інституту, яким потім керував до кінця життя. Академік П. Г. Костюк визнаний у світі як один із засновників клітинної фізіології нервових клітин.
У цей період в Україні розпочинають вивчення: ретикулярної формації – досліджуються механізми функціональних відносин лімбічних утворів з іншими структурами мозку і ролі цих утворів в організації емоційно-стресової реакції організму (Ф. П. Видяєв, Т. М. Воробйов, А. Г. Лещенко, О. Я. Могилевський); механізмів формування динамічного стереотипу, особливостей утворення слідових, оборонних та харчових умовних рефлексів, рухливості нервових процесів, ролі структур лімбічної системи мозку в умовнорефлекторній діяльності, залежності ефективності навчання від індивідуально-типологічних властивостей нервової системи, змін у вищій нервовій діяльності людини під час напруженої роботи мозку, втоми, гіпоксії та дії інших шкідливих факторів (відділ фізіології вищої нервової діяльності інституту фізіології імені О. О. Богомольця АН України – В. А. Трошихін, В. В. Сиротський, В. М. Сторожук, В. М. Сєрков, М. В. Макаренко та інші, кафедри фізіології людини і тварин Київського університету – Г. М. Чайченко, науково-дослідного інституту фізіології Київського університету – О. І. Ємченко, П. С. Лященко, М. С. Макарчук, В. К. Рибальченко, Ю. П. Горго та інші).
Дослідження психофізіології в Україні мають комплексний міждисциплінарний характер, традиційно спираючись на різні галузі біології, у першу чергу, – фізіологію вищої нервової діяльності, а також – фізіологічну психологію, нейрофізіологію, нейропсихологію, генетику, біохімію, еволюційну теорію. Наукові дослідження з психофізіології знаходять своє застосування у гуманітарних дисциплінах – психології, педагогіці, соціології, філософії.
Взаємозв’язок фізіології вищої нервової діяльності та психофізіології в українській науці існує на рівні взаємозбагачення. Поняття «вища нервова діяльність», введене І. П. Павловим, є одним з основних для обох дисциплін і є тотожним поняттю «психічна діяльність». Отже, фізіологію вищої нервової діяльності можна окреслити як фізіологію психічної діяльності, що є предметом вивчення психофізіології.
Предметом психофізіології є складні форми поведінкових характеристик, у контексті яких вивчаються фізіологічні процеси, у їхньому взаємозв’язку різного ступеню складності. З цієї точки зору психофізіологія – це фізіологія цілісних форм психічної діяльності.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Берещук О. М. Розвиток методологічних засад психофізіологічних досліджень в Україні у другій половині ХІХ століття. – [Електронний ресурс] – Режим доступу: <http://mdu.edu.ua/spaw2/uploads/files/9_20.pdf>. – Загол. з екрану. – Мова укр.
2.	Кокун О. М. Психофізіологія. Навчальний посібник. – К. : Центр навчальної літератури, 2006. – 184 с.
3.	Макарчук М. Ю., Куценко Т. В. та ін. Психофізіологія : навчальний посібник / М. Ю. Макарчук, Т. В. Куценко, В. І. Кравченко, С. А. Данилов. – К. : ООО «Інтерсервіс», 2011. – 329 с.
4.	Тітов І. Г. Вступ до психофізіології. – К. : Академвидав, 2011. – 296 с.
5.	Фізіологія людини і тварин (фізіологія нервової, м’язової і сенсорних систем) : підручник для студ. вищ. навч. закл. / М. Ю. Клевець, В. В. Манько, М. О. Гальків, О. В. Іккерт, С. В. Бичкова. – Львів : ЛНУ імені Івана Франка, 2011. – 304 с.
6.	Філіппов М. М. Психофізіологія людини : навч. посібник. – К. : МАУП, 2003. – 136 с.
7.	Чайченко Г. М. Фізіологія людини і тварин : підручник / Г. М. Чайченко, В. О. Цибенко, В. Д. Сокур ; за ред. В. О. Цибешка. – К. : Вища школа, 2003. – 463 с.

Стукалова Тетяна Георгіївна,
старший викладач кафедри соціально-гуманітарної освіти КЗ Сумський обласний інституту післядипломної педагогічної освіти

ГРОМАДЯНСЬКА ОСВІТА ЯК ФАКТОР РОЗВИТКУ ГРОМАДЯНСЬКОГО СУСПІЛЬСТВА В УКРАЇНІ
Початок ХХІ століття приніс для нашої держави ряд випробувань, які негативно впливати на моральні цінності особистості: соціально-економічне становище українського суспільства, зниження рівня життя більшості населення, його розшарування, знецінення традиційних моральних норм і цінностей, пропаганда жорстокості, бездуховності, насильства, невизначеності в оцінці подій історичного минулого українського народу. 
Процеси демократизації, трансформації та глобалізації, що розгорнулися в світі та в Україні, потребують нових форм політичної організації, яка забезпечувала б умови для розкриття індивідуальних можливостей людини, що реально здійснити лише у громадянському суспільстві, інструментом становлення якого залишається людина-громадянин. 
Сучасне громадянське суспільство неможливе без високоінтелектуальної і глибоко духовної людини – громадянина своєї держави. Формуванню саме такої особистості сприяє громадянська освіта.
Актуальність та важливість громадянської освіти, пов'язаний, насамперед, з тими процесами, що відбуваються в світі, а саме:
•	зміни на геополітичній мапі світу;
•	відродження демократій;
•	встановлення нових, демократичних урядів та політик;
•	зміни у суспільній свідомості;
•	виокремлення загальнолюдських демократичних цінностей;
•	реформи у суспільному, економічному, політичному житті;
•	реформи в освітніх системах тощо.
За думкою С.Рябова «громадянське суспільство не можна будувати, воно є продуктом спонтанного життя, сукупністю індивідуальних життів; воно є альтернативністю державі як формальному адмініструванню, Громадянське суспільство існує в будь-якій державі, оскільки в кожній людині є індивідуальне життя, яке вона будує, керуючись власним вибором, прагненням [4].
Таким чином, Україні потрібно така система громадянської освіти, яка б сприяла становленню демократичних норм і цінностей особистості та суспільства, заохочувала громадян мислити критично та незалежно.
Протягом останніх років у нашій країні вжито чимало заходів у впровадження системи громадянської освіти: 
•	навчальні підручники ( «Громадянська освіта: основи демократії»; «Громадянська освіта: основи демократії»; «Ми – громадяни України», «Кроки до демократії: уроки громадянської освіти», «Вчимося бути громадянами») та інші;
•	проекти («Освіта для демократії в Україні», «Громадянська освіта – Україна», «Навчальний тур з громадянської освіти», «Вчителі за демократію та партнерство», «Забезпечення якості освіти для демократичного громадянства» та інші.
Актуальні питання громадянської освіти знайшли своє відображення у Концепції громадянської освіти та виховання дітей і молодів Україні, розробленою Академією педагогічних наук
Метою громадянської освіти є процес формування особистості, якій притаманні демократична культура, усвідомлення взаємозв’язку між індивідуальною свободою, правами людини та її громадянською відповідальністю, готовність до компетентної участі у житті суспільства.
Завдання громадянської освіти:
•	надати молодому поколінню знання про світові демократичні здобутки та особливості становлення демократії в Україні;
•	сформувати мотивацію та основні вміння, необхідні для відповідальної участі у громадсько-політичних процесах, критично-конструктивне ставлення молоді до життя суспільства;
•	сприяти становленню активної позиції громадян щодо реалізації ідеалів і цінностей демократії в Україні;
•	створити умови учням щодо набуття досвіду громадянської дії, поведінки та взаємодії [2].
Отже, громадянська освіта є важливою складовою  становлення демократичної держави й громадянського суспільства в Україні, що передбачає істотну трансформацію світоглядних орієнтацій та самосвідомості людей. Тому вона поступово стає невід’ємним компонентом навчально-виховного процесу в загальноосвітній школі. 
Громадянська освіта базується на тих же загальнопедагогічних і дидактичних принципах, що й освіта в цілому, але домінуючими на даному етапі розвитку українського суспільства є:
•	гуманізм - пріоритетність ідеї прав і свобод людини;
•	демократичність;
•	зв'язок з практичною діяльністю;
•	зорієнтованість на позитивні соціальні дії;
•	наступність і безперервність;
•	міждисциплінарність;
•	культуровідповідність;
•	полікультурність;
•	плюралізм [2].
Громадянська освіта має на меті підготовку молоді до активної участі  в житті демократичного суспільства й розвитку демократичної культури. Громадяни мають вчитися бути вільними, незалежними і творчими, критично мислити, знати свої права й обов’язки, вміти працювати в колективі, вести діалог та переговори.
	Відповідно до Резолюції міністрів освіти держав – членів Ради Європи громадянська освіта ґрунтується на процесуальному та багатовимірному підході до громадянства, що передбачає такі виміри:
•	політичний – участь у процесі прийняття рішень та використання політичної влади;
•	правовий вимір – знання та використання прав громадянина та дотримання його обов’язків; 
•	культурний – повага до історії і культури інших народів, внесок у розбудову мирних міжнаціональних відносин;
•	соціальний та економічний – боротьба з бідністю та відчуженням, пошук нових форм праці і зміцнення громади, виявлення економічних чинників розвитку демократичного суспільства;
•	європейський – розуміння єдності та багатоманітності європейської культури, навчання жити в європейському контексті;
•	глобальний – усвідомлення та сприйняття глобальної солідарності[5].
Проаналізувавши дослідження з даної теми, бачимо, що громадянська освіта є складною динамічною системою, що поєднує в собі громадянські знання , на основі яких формуються уявлення про форми та способи функціонування громадянина в політичному, правовому, економічному, соціальному та культурному полі демократичної держави.
У реальному суспільному житті громадянське суспільство та правова держава є взаємозв’язаними інструментами, функціонування яких забезпечується верховенством закону, що надійно гарантує та захищає права і свободи громадян. 
Але зазначимо, що для досягнення такої гармонії, особливе місце належить школі, адже саме тут людина отримує перші громадянські знання й громадянській досвід. Саме їй належить право виховання демократичного громадянина.
Громадянська освіта – це навчання учнів, педагогів, громади способу життя в умовах сучасної держави, дотримуватись її законів і не дозволяти порушувати її права. Враховуючи необхідність використання всіх факторів впливу на формування громадянськості учнівської молоді в умовах загальноосвітнього навчального закладу (можливості змісту навчальних предметів, демократичних стосунків на рівні вчитель – учень, адміністрація – вчитель, діяльність учнівського самоврядування та ін.), виникає потреба громадянської освіти всіх педагогічних працівників.
Намагання України зайняти достойне місце у сім’ї цивілізованих європейських країн, ставить перед нею завдання формування нових суспільних відносин, що ґрунтуються на загальнолюдських цінностях і пріоритетах. Важливе місце серед них займають гуманізм, толерантність, демократизм, визнання життя і гідності людини як найвищої цінності. Водночас, розвиток індивідуальної та суспільної свідомості невід’ємний від виховання почуття національної гідності та патріотизму[4]. 
Суспільство не може зводитися лише до держави або певної сукупності людей. Це складна система соціальних, економічних, політичних ті інших відносин, яка може розглядатися у багатьох контекстах: історичному, просторовому, цивілізаційному, структурному, функціональному і, що особливо важливо, –  в культурному.  Історія становлення взаємовідносин громадянина і суспільства не може бути зрозумілою поза культурою, тобто поза людським змістом соціальності.
Отже, саме освічене громадянство із розвинутим почуттям власної гідності, яке знає свої права та обов’язки і вміє їх дотримуватися є фундаментальною засадою встановлення демократичного й заможного суспільства.
На думку, О. Пометун «освіта повинна стати осередком формування громадянина України, взяти на себе відповідальність за виховання підростаючого покоління. Національна освіта повинна зробити головний акцентна формування особистості, здатної перетворити свою країну у високорозвинену європейську державу» [3,c. 94].
Громадянська освіта  це вимога часу, тому її розвиток може бути лише ефективним за умов створення широкого культурного контексту, причетності всього суспільства до справи утвердження демократії, надання вихованцям прикладів ефективної громадянської дії, тому до справи громадянської освіти доцільно залучати широкі кола громадськості, громадські організації, родини, засоби масової інформації, органи державної влади.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Концепція громадянської освіти та виховання дітей і молодів Україні [Електронний ресурс] // Міністерство освіти і науки України: [офіц.сайт]. – Текст дані. – Київ, 2017. – Режим доступу: - http://ru.calameo.com/books/0040015219b7af0049fe4
2.	Національна стратегія сприяння розвитку громадянського суспільства на 2016-2020 рр. -[ Електронний ресурс] // Міністерство освіти і науки України: [офіц.сайт]. – Текст дані. – Київ, 2015. – Режим доступу: http://www.president.gov.ua/documents/682016-19805
3.	Пометун О., Ремех Т., Ламах Е. Кроки до демократії: Уроки громадянської освіти / За ред. О.І. Пометун. – К.: АПН, 2009. – 128 с.
4.	Рябов С. Громадянська освіта і її роль у демократизації українського суспільства // Директор школи. – 2000. – №45.
5.	Хартія Ради Європи з освіти з демократичного громадянства й освіти з прав людини [Електронний ресурс]  - 
6.	https://www.coe.int/uk/ web/compass/council-of-europe-charter-on-education-for-democratic-citizenship-and-human-rights-education

Третьякова Олена Василівна, 
методист з історії навчально-методичного 
відділу координації освітньої діяльності 
та професійного розвитку Сумського обласного інституту післядипломної педагогічної освіти

ПРИСВЯТИВ ЖИТТЯ ВІТЧИЗНІ
Початок ХХ ст., що відзначився героїчними та, водночас, трагічними подіями національно-визвольних змагань 1917-1921 рр., привніс в українську історію нові імена патріотів – борців за відновлення національної державності. Серед них вирізняється досить неординарна та багатогранна постать Петра Івановича Холодного (1876-1930).
Петро Холодний – український художник-новатор, учений-хімік, громадський діяч, член Української Центральної Ради, міністр народної освіти Української Народної Республіки.
Петро Холодний був непересічною, щедро обдарованою талантами особистістю. Однодумці називали його «універсальною людиною». Влучно з цього приводу висловився громадсько-політичний діяч періоду Української Народної Республіки В’ячеслав Прокопович: «У ньому було щось од тих майстрів раннього Відродження, різносторонність, багатство обдарованості, широчина знання, інтересів та різноманітності праці на усяких ділянках духу людського, якими ми не перестаємо дивуватися й досі».
Однією з довговистраждальних мрій українського народу було прагнення до задоволення культурно-освітніх потреб.
У жовтні 1917 р. в органі Всеукраїнської Учительської спілки – журналі «Вільна українська школа» з метою ознайомлення широкої громадськості з основними ідеями нової школи, П. Холодний опублікував власну статтю під назвою «Єдина школа». Розкриваючи її зміст і завдання, він подав короткий аналіз навчальних проблем та програм щодо їх здійснення. Він наголошував, що «усі навчальні дисципліни мають бути засобом виховання дітей», також він вважав, що в початкових класах навчання повинно здійснюватись «на основі оточуючого середовища», а в середній школі – за програмою «систематичних курсів». У двох кабінетах міністрів другої Української Народної Республіки         П. Холодний був міністром освіти.
Будучи міністром народної освіти уряду УНР, «терпеливий відкривач таємниць хімічних сполук», як його називали друзі, Петро Холодний продовжував і мистецькі студії. На засіданнях Ради Міністрів, уважно слухаючи доповідачів, він водночас робив замальовки. Сьогодні роботи Холодного, який залишив цілу галерею портретів видатних діячів визвольних змагань 1917-1921 рр., мають надзвичайно велику історичну вагу.
Доля Петра Холодного, як і більшості його соратників, була зламана політичною катастрофою, що спіткала молоду Українську державу. Разом із урядом та армією УНР під натиском більшовицької армії він залишив Наддніпрянську Україну. Через вимушену еміграцію міністрів до польського Тарнова уряд виявився від’єднаним від діючої частини армії УНР. Щоб уникнути безладу та налагодити зв’язок із командуванням, було прийнято рішення відправити на фронт саме Петра Холодного. Успішно виконавши свою місію, Петро Іванович відтоді став постійним представником уряду при військовому штабі. 
За Гетьманату, порівняно з добою Української Центральної Ради, Петро Холодний активізує як власну мистецьку діяльність, так і організаційні зусилля в напрямку розбудови загальнодержавного мистецького життя.
На думку багатьох дослідників Петро Холодний зробив неоціненний внесок у розвиток українського мистецтва, будучи талановитим живописцем, художником-монументалістом та графіком. Художній талант майстра також розкривався і у створенні ним ікон, вітражів та фресок. З 8 грудня 1921 по 28 січня 1922 років тривала важлива і незвична мистецька праця Петра Холодного – реставрація ікони Божої Матері в с. Зарваниці.
Модерна «українізована візантика» панувала і в монументальних працях П. Холодного. Його вітражі знаменують завершальний етап розвитку вітражного мистецтва у стилі «модерн» в Україні.
Надзвичайно важливим внеском в розбудову українського мистецького життя стало заснування Гуртка діячів українського мистецтва (ГДУМ) за ініціативою Петра Холодного. Гурток був заснований 28 грудня 1921 року, а Петро Холодний очолював його протягом декількох років.
Незважаючи на складну внутрішньополітичну ситуацію в Україні, яка безпосередньо впливала на життя П. І. Холодного як міністра народної освіти уряду УНР, художник не полишав творчої діяльності. Навпаки, цей період був досить плідним і в результаті дав цілу галерею портретів військових та політичних діячів, зокрема майже всіх генералів Армії УНР, президента УНР в екзилі Андрія Лівицького, міністра УНР Ніковського, митрополита Й.Сліпого. 1928 року, за дорученням екзильного уряду УНР Петро Холодний їздив до Парижа: робив зарисовки і збирав матеріали для історичної картини, що мала відобразити вбивство Головного Отамана Симона Петлюри. Повернувшись до Львова, працював і далі над цим завданням, але не встиг закінчити цієї праці.
Петро Холодний також ілюстрував видання, призначені для шкільної молоді, а відтак відзначився і як талановитий ілюстратор. Зокрема, він ілюстрував такі видання для шкільної молоді: букварі «Учітеся» С.Козицького та І. Шуминського (м. Львів, 1924), М. Чайковського «За силу сонця» (м. Львів, 1925).
Про вклад П. І. Холодного в мистецьке життя України можемо дізнатись зі спогадів М. Драгана, який писав: «…Холодний – це творець нового, прекрасного, а разом з тим безмежно тихого, спокійного, простого та ясного мистецтва. Створити таке мистецтво в тяжкі часи політичної бурі та економічної скрути міг тільки мрійливий та талановитий лірик – співець почувань і безжурний послідовник мистецтва для мистецтва». Сучасники сходились в одній думці – все, до чого тільки не прикладав руки Холодний, пройняте характеристичною для нього, як для митця, серйозністю. Тому вся його мистецька спадщина, це сума індивідуальних виявів глибокого, творчого духу.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Даниленко В. М., Телячий Ю. В. Петро Холодний – освітній діяч, митець, патріот України / В. М. Даниленко, Ю. В. Телячий // Микола Павюк: Україна, життя моє. – К.: Видавництво ім. О. Теліги, 2002. – Т. 3. – С. 972-981.
2.	Українська культура: Лекції / ред. Д. Антоновича. – К.: Либідь, 1993. –              588 с.

Філіпов Володимир Федорович
заступник директора з навчальної роботи_
Гружчанського навчально - виховного комплексу 
«Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів – 
дошкільний навчальний заклад» 
Конотопської районної ради Сумської області

Б.Є.ПАТОН –  99 РОКІВ НА СЛУЖБІ УКРАЇНСЬКОГО НАРОДУ
Борис Євгенович Патон народився 27 листопада 1918 р. в Києві у родині засновника вітчизняної школи зварювання металів Є. О. Патона. Показово, що навіть день  народження Б.Патона збігся в часі з днем і роком заснування Академії наук України . Академія наук України заснована декретом гетьмана Скоропадського 27 листопада 1918 року.
Атестат зрiлостi Борис одержав у 1936 році та вступає до Київського індустріального інституту (тепер – Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут»). Успішно захистивши диплом 22 червня 1941 року Б.Патон за направленням працював інженером електротехнічної лабораторії заводу «Красное Сормово» в м. Горькому (тепер – Нижній Новгород) протягом 1941–1942 рр. З 1942 р. його діяльність пов’язана з академічним Інститутом електрозварювання, що був евакуйований із Києва в Нижній Тагіл. Тут він взяв активну участь у розробці та впровадженні відомої технологічної інновації – автоматичного зварювання броні. Ця технологія дозволяла навіть некваліфікованому працівнику замінити працю восьми-дев’яти досвідчених зварювальників. Танк Т-34, що вироблявся за цією технологією, був визнаний спеціалістами найкращим середнім танком Другої світової війни. Лише в останні воєнні роки цей спосіб при виготовленні бронекорпусів танків і самохідних артилерійських установок почали освоювати в США. А Борис Патон у 1943 році за цю розробку отримав свій перший орден – «Знак пошани».
 Після повернення інституту в Київ Б.Є. Патон у 1945 р. захистив дисертацію на здобуття наукового ступеня кандидата технічних наук на тему «Аналіз роботи зварних головок та способів їх живлення при зварюванні під флюсом», а в 1952 р. – докторську дисертацію на тему «Дослідження умов стійкості горіння зварювальної дуги та її регулювання». 
З 1953 р. він очолив Інститут електрозварювання ім. Є.О. Патона, який перетворився у потужний науково-технічний комплекс, до структури якого входять науково-дослідний інститут, конструкторсько-технологічні й експериментальні підрозділи, три дослідні заводи, інноваційні організації, науково-інженерні й атестаційний центри.
Під керівництвом Б.Є. Патона і за його безпосередньою участю в Інституті проведено глибокі дослідження й отримані значні результати в розробці прогресивних технологій невід’ємного з’єднання й обробки металів і неметалів в різних умовах. До них відносяться зварювання і наплавка під флюсом, зварювання в захисних газах суцільним і порошковим дротом, електрошлакове зварювання, газотермічне напилення, променеві технології й інші процеси. 
Фундаментальні дослідження Б.Є. Патона та його учнів в області взаємодії зварювальних джерел нагріву з розплавленим металом заклали основу для створення нової галузі металургії - спеціальної електрометалургії. Завдяки їй стало можливим лиття особливо чистої спеціальної сталі і сплавів, кольорових металів, отримання унікальних композиційних матеріалів. Відкрилися перспективи для створення новітніх конструкційних і функціональних матеріалів XXI століття. Борис Євгенович зробив великий внесок у створення нових типів зварних конструкцій, індустріальних способів зварювання магістральних трубопроводів, великогабаритних резервуарів для зберігання нафти, кожухів доменних печей, висотних баштових конструкцій. 
Академік Б.Є.Патон спільно з академіком С.П.Корольовим висунули сміливу ідею щодо застосування зварювальних процесів у космосі, яку було успішно реалізовано в інститутських розробках. Створена в Інституті апаратура дозволила космонавтам В.Кубасову і Г.Шоніну вперше у світі здійснити експеримент із зварювання в умовах орбітального польоту. Цим самим було покладено початок космічним технологіям.
Влітку 1981 року Б.Є.Патон надіслав до владних структур держави науково-аналітичну записку “Про заходи стосовно подальшого посилення роботи щодо оцінки та прогнозування генетичних наслідків забруднення оточуючого людину середовища в Українській РСР”, а в листопаді того ж року на засіданні Уряду України виступив з доповіддю про можливі негативні екологічні та соціально-економічні наслідки будівництва та експлуатації на території України атомних електростанцій і, перш за все, Чорнобильської АЕС. Такі погляди абсолютно заперечували офіційну точку зору на атомну енергетику та її перспективи і могли коштувати тим, хто їх відкрито дотримувався, великих неприємностей. Але Б.Патон не став тоді мовчати, хоча слухати його й не бажали. За кілька років, на жаль, його правота знайшла трагічне підтвердження...
Борис Євгенович приділяє багато уваги реалізації досягнень сучасної науки і техніки в практичній медицині. У 90-х роках він запропонував використовувати методи зварювання для з’єднання живих тканин і організував творчий колектив учених зварювальників і хірургів. Завдяки цій співпраці було створено новий спосіб з’єднання (зварювання) м’яких тканин. Були досліджені властивості тканин різних органів людини, створені нова зварювальна техніка і методи керування процесом зварювання, виконано математичне моделювання процесів нагрівання тканини під час проходження по ній струму високої частоти, експериментально визначені електрофізичні властивості біологічної тканини і міцність зварних з’єднань. Розроблено джерело живлення апарата електричним струмом з автоматичною системою керування, а також інструменти для зварювання різних видів біологічних тканин. Нові зразки обладнання успішно випробувані у медичних закладах. Вже накопичений багатющий досвід проведено понад 20 тисяч операцій на людині. Досягнуто скорочення часу хірургічних операцій, зменшена вірогідність післяопераційних ускладнень, скоротилася втрата крові. Комплекс робіт зі зварювання живих тканин, виконаний під керівництвом і за активною творчою участю Б.Є. Патона, удостоєно Державної премії України в галузі науки і техніки.
Це природно, це закономiрно, коли син iде по слiдах батька, наслiдує його справу, але Борису Євгеновича дуже скоро стало тiсно у стiнах батькового iнституту. Це помiтили i його колеги по Академiї наук, i на щорiчних зборах Академiї 1962 року, коли треба було обрати нового президента Академiї, з рiзних кiнцiв залу пролунало його iм’я. Ми докоряємо радянськiй добi за притаманний їй «одобрямс», але цього разу кандидатура Бориса Євгеновича пройшла справдi одноголосно: всiх переконав беззаперечний авторитет ученого, масштабнiсть справ очолюваного ним iнституту, економiчний ефект вiд яких обраховувався мiльйонами. З того часу Б.Є. Патон є президентом Національної академії наук України, яка під його керівництвом перетворилася на один з найбільших наукових центрів Східної Європи, широко відомий в усьому світі. Вона відігравала і відіграє важливу роль у житті суспільства і держави, в прогресі науки та освіти, в зміцненні обороноздатності і розвитку народного господарства України.
З самого початку найважливішим напрямом організаторської діяльності Патона-президента став всілякий розвиток фундаментальних досліджень і створення на їх основі новітніх технологій для широкого промислового застосування, орієнтування академічних інститутів на цей шлях. Постійну увагу Борис Євгенович приділяв комплексності і пріоритетності наукових досліджень з найважливіших проблем природних, технічних і соціогуманітарних наук. Ініціатива Б.Є. Патона максимально залучити наукові установи до розв’язання виробничих і екологічних проблем на місцях виявилася в організації 7 академічних регіональних наукових центрів, що охоплюють всі області України.
Його прагнення поставити досягнення вчених на службу економіці, галузям промисловості і сільському господарству відбилося у розвитку цілеспрямованих фундаментальних досліджень, активній участі академічних інститутів у науково-технічних програмах різного рівня. Успішній реалізації наукових результатів, їх використанню на промисловому рівні сприяли створена в Академії при керівництві Б.Є. Патона дослідно-виробнича і конструкторська база, інженерні центри, а також освітні, потім науково-технічні комплекси, в тому числі міжгалузеві. 
Нова сторінка в багатогранній діяльності Б.Є. Патона відкрилася в роки незалежності України. Як член Ради з питань науки і науково-технічної політики при Президентові України і Ради національної безпеки й оборони України Борис Євгенович зробив великий особистий внесок в адаптацію Національної академії наук і всієї науки України до умов ринкової економіки. Як голова Комітету з Державних премій України в області науки і техніки він невпинно піклується про авторитет і престиж праці вчених. Велике значення Б.Є. Патон надає інноваційній діяльності, формуванню і вдосконаленню перших в Україні технопарків. 
Як справжнiй господар, вiн спрямовує свої зусилля на те, щоб у непевний час, коли руйнується все, зберегти наявний науковий потенцiал, не розпорошити його, не загубити. Що ж, це йому вдається, i в не в останню чергу тому, що гору бере його особистий авторитет у найвищих владних структурах. Це справдi промовистий факт: iз перших рокiв Незалежностi й донинi в Українi не закрито жодної наукової установи, збережено навiть гуманiтарну сферу, яка не дає прямої вiддачi в економiку – академiчнi iнститути iсторiї, фiлософiї, лiтератури, археологiї, мовознавства, фольклору та етнографiї.
Важливу роль грає Б.Є. Патон в координації діяльності державних академій наук в нашій країні, співпраці з вузами, розширенні їх взаємодії в інтересах розвитку науки і держави загалом. З великим натхненням академік Б.Є. Патон піклується про наукову молодь, про залучення молодих талантів до наукової роботи в інститутах і аспірантурі. Він завжди зв’язує підготовку молодих кадрів з пропагандою і поліпшенням умов складної, але важливої для суспільства праці вченого. Борис Євгенович докладає великих зусиль для збереження і розвитку міжнародної наукової співпраці Академії, зовнішньоекономічних зв’язків її інститутів з діловими партнерами зарубіжних країн. Ця співпраця виявляється в широкій участі вчених Академії в реалізації міжнародних наукових програм, організації спільних лабораторій і виробництв, широкому обміні інформацією, укладенні численних ліцензійних угод і контрактів. 
Б.Є. Патон - почесний президент Міжнародної інженерної академії, член Академії Європи, почесний член Римського клубу. Він є дійсним членом Російської академії наук, іноземним членом Шведської королівської академії інженерних наук, Національної академії наук Індії, академій наук і науково-технічних суспільств багатьох інших країн. 
Тривалий час Борис Євгенович поєднував напружену наукову діяльність з державною на високих постах заступника Голови Верховної Ради СРСР і члена Президії Верховної Ради України. Як людина, вчений і громадянин Б.Є. Патон володіє неперевершеними якостями захоплювати в ім’я високої мети великі колективи вчених і організаторів науки, заражати їх невичерпним ентузіазмом, створювати сприятливу творчу обстановку. Він завжди швидко і своєчасно відгукується і на потреби своїх колег, і на потребі економіки, держави. 
Його самовіддана подвижницька праця відзначена численними науковими і державними нагородами та преміями. Він нагороджений Золотими медалями ім. М.В. Ломоносова і С.І. Вавілова, Золотою медаллю ім. Л. Лозанна Асоціації металургів Італії, Золотою медаллю ім. В.Г. Шухова Союзу інженерів і науково-технічних товариств Росії, Золотою медаллю Всесвітньої організації інтелектуальної власності, Срібною медаллю ім. Ейнштейна ЮНЕСКО. 
За величезні заслуги Б.Є. Патон удостоєний Ленінської і Державної премій, високих звань двічі Героя Соціалістичної Праці і Героя України (до речі, перший в історії присудження цього звання)..., чотирьох орденів Леніна, орденів Трудового Червоного Прапора, Дружби народів, князя Ярослава Мудрого V ступеня. 
Борис Євгенович Патон є автором і співавтором понад 720 винаходів (500 іноземних патентів), більш як 1200 різноманітних публікацій, 20 наукових монографій... Він академік АН УРСР (нині – НАН України), АН СРСР (тепер – РАН), Академії Європи, Міжнародної академії наук, освіти, індустрії та мистецтва США, Національної академії прикладних наук Росії, Російської академії космонавтики ім. К.Е.Ціолковського, Петровської академії наук та мистецтв... Іноземний член Національних академій наук Болгарії, Боснії та Герцеговини, Білорусі, Казахстану, Грузії, Таджикистану, Азербайджану, Шведської Королівської академії інженерних наук... Лауреат багатьох премій... Згадаймо й те, що академік Б.Є.Патон є почесним доктором НТУУ «КПІ». Утім, повний перелік заслуг, звань і нагород Бориса Євгеновича Патона можна продовжити не на одну сторінку. Але, можливо, найголовнішою з них є народне визнання. Борис Євгенович є найвідомішим українським ученим. Фактично – символом української науки.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Вiчний двигун» української науки (до 100-річчя народження) /Україна молода, 17.10.2018
2.	Онопрієнко В. І.. Патон Борис Євгенович // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. – К. : Наук. думка, 2011. – Т. 8 : Па –Прик. – С. 89. – ISBN 978-966-00-1142-7. 
3.	Біографія Б. Є. Патона з сайту http://www.paton.openua.net
4.	Довідник «Хто є хто в Україні», видавництво «К. І.С»
5.	Інститут електрозварювання ім. Є. О. Патона НАН України  http://www.paton.kiev.ua/

Чхайло Людмила Михайлівна,
старший викладач кафедри соціально-гуманітарної освіти КЗ Сумський обласний інституту післядипломної педагогічної освіти, 
учитель зарубіжної літератури КУ Сумська
ЗОШ І-ІІІ ступенів №6,  м. Суми

ЛЕОНІД АРСЕНІЙОВИЧ БУЛАХОВСЬКИЙ
(до 130-річчя від дня народження мовознавця ХХ століття)
В історії Харківської філологічної школи в ХХ ст. найпомітніше місце належить відомому мовознавцю-славісту Леоніду Арсенійовичу Булаховському. 
Л.А. Булаховський, якого часто позиціонують як російського мовознавця, насправді в традиціях Харківської школи визначався значними здобутками і в україністиці, і в славістиці взагалі. Учений належав до того покоління мовознавців, на долю яких після революції 1917 р. і створення української держави випало активне впровадження української мови у громадськополітичну й освітню сфери життя: в державне управління, науку, середню й вищу освіту. Це вимагало значної роботи харківських лінгвістів над нормалізацією й кодифікацією української літературної мови [8]. Для цього потрібні були наукові розробки в питаннях унормування літературної мови, підготовки підручників та посібників для середньої й вищої школи, розробки правописних норм, зокрема створення словників різного типу, методики викладання української мови у школі та ін. Актуальними лишалися питання історичної граматики, нового імпульсу набули праці з історії української літературної мови. У всіх цих починаннях активну участь брав та очолював ряд наукових проектів Л.А. Булаховський. 
Леонід Арсенійович у ХХ ст. вносив у Харківську філологічну школу традиції класичної вітчизняної філології. Народився він у Харкові, науковий вишкіл пройшов у Петербурзі, де зберігалися ще традиції І.О. Бодуенаде-Куртене. Значну роль у лінгвістичній підготовці вченого відіграв відомий славіст М.Р. Фасмер, який завжди зберігав добру пам’ять про Булаховського. Під час навчання на історико-філологічному факультеті Харківського університету викладачами Л.А.Булаховського були відомі мовознавці                   С.М. Кульбакін, І.М. Ендзелін, Г.А. Ільїнський та ін.
Ще до революції Л.А. Булаховський одержав звання професора. На відміну від багатьох наступників, учений був широких наукових інтересів не тільки в сенсі обмеженості вивченням однієї мови, а й у науковій проблематиці взагалі. Як і представники Харківської філологічної школи ХІХ ст., великого значення Л.А. Булаховський надавав як емпіричному вивченню окремих питань, так і теоретичним питанням мовознавства й теоретичним узагальненням результатів аналізу. Це дало йому можливість виявити деякі закономірності історичних процесів російської й української мов, відбиті, зокрема, у працях «Исторический комментарий к русскому литературному языку» (1936) та «Питання походження української мови» (1953).
Леонід Арсенійович не поступався своїми науковими принципами навіть у складних обставинах. Так, у часи засилля «нового вчення про мову» академіка М.Я. Марра він, за словами сучасників, публічно заявив, що як радянський вчений не може визнати науковим це вчення (з листа до Інституту І.Я. Журби – колишньої аспірантки Булаховського): 
«Пам’ятаю похмурий осінній день 1933 року. У цей день проводилася лінгвістична дискусія про вчення Марра. Потебнянська аудиторія Харківського університету. У президії Л.А. Булаховський, деякі викладачі університету, аспіранти. Прихильники Марра виступали за “нове вчення” Марра, нападали на Л.А. Булаховського за критику, за невизнання цього вчення науковим, марксистським. Леонід Арсенійович спокійно вислуховував несправедливі, подекуди грубі антинаукові виступи… 
Наприкінці слово було надано професору Л.А. Булаховському. Він підвівся, зовні спокійний, обвів уважним поглядом аудиторію і сказав: “Совість радянського вченого не дозволяє мені визнавати праці Марра за наукове вчення про мову”. І сів, не сказавши більше ні слова. Ні слова. 
Розходилися ми з почуттям болю, глибокої пошани до вчителя. Леонід Арсенійович учив нас бути чесними, незламними. 
30-ті роки були для проф. Л.А. Булаховського нелегкими. Пам’ятаю, в день його народження я виступила в газеті “Укіжовець” з привітанням, поздоровленням. Написала, скільки добра він робить людям, молоді, який він чуйний, справедливий, добрий. 
Через кілька днів я побачила Леоніда Арсенійовича в університеті. Він швидко йшов назустріч мені. Зупинився і, видимо схвильований, подякував за поздоровлення й добрі побажання. І раптом запитав: “Як же Ви не побоялись?” Цим, я думаю, сказано все…» [7: 10–11]. 
У 1950 р. під час наукової дискусії з приводу вчення академіка Марра Л.А. Булаховський виступив із великою науково-критичною статтею «На путях материалистического языковедения» на сторінках газети «Правда» [5: 5–13]. У своєму виступі вчений не тільки і не стільки критикував учення академіка              М.Я. Марра, скільки аналізував стан лінгвістики в СРСР, окреслював роль історичного методу, його значення та перспективи подальшого використання. У цій критичній статті виявляється толерантність і навіть делікатність справжнього науковця, який уміє не тільки висловити критичні міркування, але й оцінити позитивне значення робіт свого опонента. Л.А. Булаховський намагався не тільки виявити негативне в роботах Марра та його послідовників, але й визначити, що було позитивного. Критикуючи деякі теоретичні положення тогочасного мовознавства, Л.А. Булаховський накреслює конкретні завдання до вивчення, серед яких: граматика мов генеалогічно між собою не зв’язаних систем (спираючись на роботи акад. І.І. Мєщанінова); проблема двомовності в лінгвістичному плані (формування двомовності в мові дитини; форми двомовності в родині; вигляд двомовності під час живого спілкування та при впливі школи тощо); тенденції зближення живих мов між собою; стан лексикології та тісно пов’язаної з нею лексикографії та ін. [5]. 
Після дискусії Л.А. Булаховському було доручено підготувати підручник, що вийшов 1953 р. російської мовою як «Введение в языкознание», а пізніше вчений підготував відповідний посібник «Нариси з загального мовознавства» українською (1955). Останній факт свідчить, що Леонід Арсенійович, бувши на той час директором Інституту мовознавства АН УРСР, опікувався вивченням не тільки російської, а й української мов, розвитком як російського, так і українського мовознавства, розгортанням теоретичних досліджень в Україні взагалі. 
Багато із названих вище завдань були виконані в останні 50 років. Ці завдання були програмою і для роботи керованого ученим у повоєнні роки Інституту мовознавства АН УРСР. Тоді керівництвом були поставлені та втілені в життя значні наукові проекти, розгорнута велика лексикографічна робота: укладено однотомний російсько-український словник, започатковані академічні видання – «Українсько-російський словник» в 5-ти томах, словник української мови в 11 томах, російсько-український словник у трьох томах, етимологічний словник української мови та ін. 1951 р. вийшов двотомний академічний «Курс сучасної української літературної мови», підготовку якого разом зі своїми колегами академік розпочав іще в передвоєнні роки. Одразу після війни було розгорнуто роботу зі збирання матеріалів для діалектологічого атласа України та наукового дослідження зібраного. 
Із запровадженням у шкільну освіту семирічного навчання, у тому числі й української мови, харківські вчені – Л.А. Булаховський, О.І. Білецький, О. Парадизький, М.Ф. Сулима створили підручник української мови для старшого концентру трудових шкіл (для підвищеної школи п’ятого, шостого та сьомого років навчання) [1; 2]. Чи не найбільший внесок у цю роботу вніс Л.А. Булаховський, якому належав найбільший розділ «Граматика», а 278 лінгвістичні дослідження: Зб. наук. праць ХНПУ ім. Г.С. Сковороди. – 2013. – Вип. 35 також стилістичні аспекти. Розроблена харківськими вченими структура курсу української мови збереглася й до нашого часу. Цей посібник витримав кілька видань і певною мірою став основою інших навчальних посібників з української мови. 
У традиціях класичного мовознавства ХІХ – початку ХХ ст.                          Л.А. Булаховський приділяв значну увагу історичним студіям. Його праця «Исторический комментарий к руському язику» (1936) витримала кілька видань і була настільної книгою кількох поколінь славістів. В «Историческом комментарии» академік Булаховський запроваджує потебнянський метод історичного аналізу мови — від фактів сучасності до їхньої історичної інтерпретації, що є проявом принципу наступності в методології порівняльно-історичних методів дослідження мови. 
Розуміючи потребу аналогічної праці в україністиці, в традиціях Харківської філологічної школи Леонід Арсенійович серйозно зайнявся історичним коментарем до української мови, аналізуючи важливі процеси її розвитку. Ученому належить ряд розвідок з історичної граматики української мови [4], у яких він дав наукове пояснення ряду фонетичних явищ. Так, він відкрив і пояснив особливості чергування етимологічних о та е в новоутворених закритих складах, наявність паралельних закінчень –а та –у в родовому відмінку іменників другої відміни та деякі інші. 
Л.А. Булаховській є автором великої синтезуючої монографії «Питання походження української мови» (1956), де розглядаються важливі аспекти історичної граматики та історії української літературної мови з погляду її становлення та формування: «постання української літературної мови»; питання про мову стародавнього Києва та Київщини; мова в документальному письменстві XIV і пізніших століть; майбутні українські риси в стародавніх пам’ятках (до XIV ст.). Монографія масштабно охоплює процеси походження й формування українського етносу та його мови, мовні явища й процеси від найдавніших пам’яток, українських грамот XIV–XVI ст.ст. 
Праці Л.А. Булаховського відзначаються доказовістю, що ґрунтується на властивій цьому вченому методології творчого пошуку та великому фактичному матеріалі. Ця риса властива й більшості учнів і послідовників ученого. У роботі розглядаються, зокрема, деякі питання, що й сьогодні не мають однозначного розв’язання. 
Л.А. Булаховському належить велика розвідка з історії російської літературної мови першої половини ХІХ ст., де за тогочасними творами характеризується стан і динамічні процеси в російській мові названого періоду, що впливали на становлення літературних норм російської мови. У двотомній монографії «Русский литературный язык первой половины ХІХ века», виданій як посібник для студентів-філологів, створений на основі систематизованих спостережень над мовою творів письменників відповідного часу (як класиків російської літератури, так і менш відомих її представників), було запроваджено системний підхід до аналізу мови, що виявляєтся в розгляді фактів за рівнями (розділами). 
Високо поцінував цю роботу академік В.В. Виноградов за широту захвату різнобарвного матеріалу, за прагнення диференціювати стиль різних художньо-літературних жанрів, за пильну увагу та глибокий інтерес до індивідуальних художніх манер видатних російських письменників, за характеристику граматичних якостей та лексичних особливостей російської літературної мови першої половини ХІХ ст.: «У дослідження Булаховського залучено величезний матеріал. Багато характеристик гострі й захопливі. Багато лексичних особливостей російської літературної мови ХІХ ст., наприклад діалектизми, професійні та жаргонні елементи, вперше виступили перед нами у такому різноманітті, у такому повному ансамблі» [6: 333]. 
Л.А. Булаховський належить до тих мовознавців, що поєднували глибокі наукові дослідження з активною науково-педагогічною діяльністю, що також було традицією Харківської філологічної школи, яка від початку становлення і донині активно пов’язана з діяльністю Харківського національного та Харківського національного педагогічного університетів. Працюючи в названих навчальних закладах, учений сприяв підготовці науково-педагогічних та наукових кадрів і лінгвістів-русистів, і україністів, і славістів широкого профілю. Важко переоцінити внесок ученого в розробку наукових принципів викладання російської й української мов, у підготовку вчителів із цих дисциплін. Його наукове оточення рясніє значним колом відомих і видатних учнів і послідовників. 
Вплив ученого на наукову діяльність філологів відчувався безпосередніми контактами з колегами, а також через аспірантуру. Його студентами були І.К. Білодід, І.Є. Грицютенко, Ф.П. Медведєв, Ю.В.Шевельов. Три останніх були його аспірантами. Окрім того, учнями Л.А.Булаховського визнають себе такі визначні лінгвісти, як академік О.С. Мельничук, члени-кореспонденти НАН України О.Б. Ткаченко й А.П. Непокупний, доктори філологічних наук А.Й. Багмут, М.О. Карпенко, Л.Л. Гумецька, В.Т. Коломієць та ін.
Науково-організаційна робота Л.А. Булаховського плідно виявилася і в Харкові, і пізніше – у Києві, де він, як уже було зазначено, тривалий час (із 1944 р. до кінця життя) очолював Інститут мовознавства АН УРСР. 
Л.А. Булаховський був натхненником цілого ряду наукових проектів з української мови. Це і «Український правопис» 1946 р., який хоч подекуди й намагаються дискредитувати, але суттєвих змін внести неспроможні, це і перший академічний російсько-український словник, редагований ученим разом із М.Я.Калиновичем і М.Т.Рильським. Під орудою Л.А.Булаховського був підготовлений 6-томний «Українсько-російський словник» (1953–1963), який хоч і не був позбавлений огріхів, однак відіграв і відіграє важливу роль у розвиткові української літературної мови та україністики. 
Наукова, науково-педагогічна, організаційна діяльності Л.А. Булаховського виводять його постать далеко за межі Харківської філологічної школи і тим самим цю школу вводять у коло важливих наукових осередків у лінгвістичному співтоваристві. 

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Білецький О. Українська мова. Підручник для старшого концентру трудових шкіл. П’ятий рік / Ол. Білецький, Л. Булаховській, Ол. Парадиський, М. Сулима. – Вид. друге, стереотипне. – К. : Державне видавництво України, 1928. – 108 с. 
2.	БілецькийОл. Методичні уваги для вчителя старшого концентру трудшколи. Додаток до підручника «Українська мова» / Ол. Білецький, Л. Булаховській. – К. : Державне видавництво України, 1927. – 77 с. 
3.	Білодід І.К. Леонід Арсенійович Булаховський / І.К. Білодід. – К. : Наукова думка, 1968. – 80 с. 
4.	Булаховський Л.А. Вибрані праці в 5 т. / Ред. кол. І.К. Білодід, Ю.Л. Булаховська, Т.Б. Лукінова, О.С. Мельничук, О.М. Трубачів. – Т. 1. Загальне мовознавство. – К. : Наукова думка, 1975. – 495 с. 
5.	БулаховськийЛ.А. На путях материалистического языкознания / Л.А.Булаховский // Мовознавство. – К. : Ін-т мовознавства ім.О.О.Потебні НАН України, Укр. мовноінформаційний фонд НАН України, 2010. – 4/5. – С. 5–13. 
6.	Виноградов В.В. История русских лингвистических учений: [Учеб. пособие для филол. специальностей ун-тов] / Сост. Ю.А. Бельчиков; Предисл. Ю.В. Рождественского. – М. : Высш. школа, 1978. – 367 с. 
7.	Лукінова Т.Б. Академік Леонід Арсенійович Булаховській (до 50-річчя від дня смерті) / Т.Б. Лукінова // Мовознавство. — К. : Інститут мовознавства ім. О.О. Потебні, 2011. – № 6 (262). – С. 3–13. 
8.	Тихоненко О.В. Становлення норм офіційно-ділового стилю української мови у 20–30-ті рр. XX ст. : автореф. дис. ... канд. філол. наук : 10.02.01 / Олена Василівна Тихоненко; Харк. нац. пед. ун-т ім. Г. С. Сковороди. – Х., 2011. – 20 с.

Шевченко Світлана Миколаївна,
вчитель історії Комунальної установи 
Сумська спеціалізована школа 
І-ІІІ ступенів №1 ім. В.Стрельченка

ДМИТРО ЯВОРНИЦЬКИЙ – ЛІТОПИСЕЦЬ ІСТОРІЇ КОЗАЦТВА
Дмитро Іванович Яворницький увійшов в історію української науки, культури, літератури як видатний історик, фольклорист, етнограф, археолог, лексикограф, краєзнавець, письменник, громадський діяч. Через усе своє життя він проніс щире, романтичне захоплення найколоритнішим явищем в історії України XVI-XVIII століття – запорізьким козацтвом. Різнобічний талант, природна обдарованість і неймовірна працелюбність вченого вражали сучасників.
Першим кроком на шляху його становлення як історика став 1877 р., коли він успішно склав екзамени на історико-філологічний факультет Харківського університету.
Час навчання в університеті припадає на вельми сумний період в історії української культури і літератури. Наступ реакції в 70-80-х роках супроводжувався забороною української мови, переслідуванням прогресивних письменників і вчених. Тільки мужні люди, справжні патріоти вітчизняної культури могли зважитись у таких умовах активно працювати в галузі українознавства, публічно виступати на захист рідного письменства. Від своїх вчителів Яворницький сприйняв і потяг до різносторонніх знань, і почасти їхню наукову методологію. У 1881 році він закінчив історико-філологічний факультет і був залишений позаштатним стипендіатом для підготовки до професорського звання. За відхилення запропонованої теми з історії Фінляндії його позбавили можливості працювати в університеті. Одночасно молодий дослідник викладав історію в одній із гімназій Харкова. У період навчання та роботи в Харкові (1877–1885) Д.Яворницький майже щороку під час канікул або відпусток вирушав у подорожі запорізьким краєм, витрачаючи на це свій і без того мізерний заробіток. Він обстежив усі місця, де колись містилися коші, місця господарської діяльності козаків, битв із ворожими військами, фортеці, лісові урочища, дніпровські пороги, степові могили, церкви і монастирі на величезній території колишнього Запорізького краю. Там учений робив археологічні розкопки й топографічні виміри, замальовки пам'ятних місць, збирав документи і матеріали, свідчення старожилів, пісні, думи, легенди, перекази про життя і подвиги запорожців. Усе це дало дослідникові величезний матеріал для написання історії запорозьких козаків та славнозвісної Січі. Він невтомно розшукував документи в архівах Харкова, Катеринослава, Одеси, Києва.
Молодого обдарованого історика у 1883 році обирають членом Історико-філологічного товариства, яке було засноване при Харківському університеті, що діяло з 1877 року. 
У Харкові місцеві чиновники робили все, щоб перешкодити молодому вченому працювати у галузі українознавства. Під підозрою виявилися і його експедиції в Запорізький край та публічні виступи. Це привело до того, що Д.І.Яворницький влітку 1855 року переїхав до Петербурга, де влаштувався викладачем історії і літератури приватної гімназії, викладав в кадетському корпусі, театральному училищі. Працював в архівах.
Тут він близько зійшовся з І. Рєпіним, В. Стасовим. Дружба з І. Рєпіним збережеться на все життя. Відомо, що Д.І. Яворницький був діяльним радником великого російського художника у створенні знаменитої картини “Запорожці" і навіть позував йому в одязі січового писаря. 
У 1892 році за настійною вимогою тодішнього міністра освіти Делянова Яворницького було заслано на три роки до Ташкента під нагляд поліції із забороною викладання. Але й цей час він використав в інтересах науки. Саме у Середній Азії він посилено працював над монографією про народного героя Івана Сірка. Історична праця охоплює останній період життя і діяльності Івана Сірка (1659–1680), коли розквітнув його талант політичного діяча і полководця. Д.І. Яворницький здійснив історико-топографічне і археологічне дослідження і в 1893 році опублікував “Путівник по Середній Азії”.
У 1895–1896 рр. Д.І. Яворницький працював у варшавських архівах. У 1896 р. на запрошення В.Ключевського він приїхав до Москви і став приват-доцентом Московського університету, де до 1905 року читав курс археології, історії України і запорізького козацтва. Під час перебування у Москві Дмитро Іванович відвідував літературно-художній гурток, у якому брали участь А.Чехов, В.Короленко та інші прогресивні літератори.
У 1901 році Д.І. Яворницький захистив при Казанському університеті магістерську дисертацію, в основу якої було покладено перший том “Історії запорізьких козаків”.
Щоб мати уявлення про місця, де доводилось бувати запорожцям під час морських походів і в тяжкий час турецької неволі, а також для роботи в архівах, Яворницький їздив до Туреччини, Ірану і Палестини. За словами самого                 Д.І. Яворницького, він “слідами запорожців обійшов увесь світ”. З 1905 р. й до кінця своїх днів Дмитро Іванович постійно жив у Катеринославі (з 1926 р. Дніпропетровськ) і очолював місцевий історико-археологічний музей.
Д. Яворницькому належить пріоритет у створенні комплексного дослідження з історії запорозького козацтва. У працях ученого, передусім у фундаментальній трьохтомній “Історії запорозьких козаків”, здобули висвітлення різні аспекти історії запорозького козацтва: політичні та воєнні події, економічне життя, побут, торгівля, стосунки із зовнішнім світом, культура та духовний світ запорожців, природне середовище, в якому існувало козацтво. Окремі розвідки дослідник присвятив своїм улюбленим героям                    П. Конашевичу-Сагайдачному, І. Сірку, П. Калнишевському.
Десятки років збирав Д. Яворницький “залишки” запорозької старовини і перекази народу про козаччину. Внаслідок цієї наполегливої праці вченого з’явилися монументальні збірки документальних, фольклорних і лексичних матеріалів. Багато джерел, зібраних істориком, ще чекають на публікацію.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Видатні постаті в історії України XX ст. [Текст]: короткі біографічні нариси / Авт.-упорядн.: В.І.Гусєв, О.В.Даниленко, Л.В.Іваницька, О.М.Назарчук, Н.В.Терес, В.І.Червінський. – К. : Вища школа, 2011. – 391 с.
2.	Іванченко Ю.О. З української старовини [альбом] / Іванченко, Юрій Олександрович; Під ред. Ю.О.Іванченко; Художн.В.В.Терещенко; Кор. Л.М.Романенко; Рецензенти: канд.істор.наук Т.Г.Лазоренко, канд.мистецтвозн. Д.В.Степовик. – К. : Мистецтво, 1991. – 316 с.
3.	Київський нацiональний університет iм. Тараса Шевченка. Діячі науки і культури України: нариси життя та діяльності [Текст] / За заг. ред. А.П.Коцура, Н.В.Терес; Передм. авт. – К. : Книги-XXI, 2007. – 464 с.
4.	Українська педагогіка в персоналіях [Текст] : У двох книгах; Навч. посіб. Кн.2 : ХХ століття / За ред. О.В.Сухомлинської. – К. : Либідь, 2005. – 552 с.
ДЛЯ НОТАТОК

МАТЕРІАЛИ
обласного круглого столу

«НАЦІОНАЛЬНА АКАДЕМІЯ НАУК УКРАЇНИ  1918-2018 рр.:
 ЗВЕРШЕННЯ ТА ПЕРСПЕКТИВИ»

1 листопада 2018 року

Статті і презентації друкуються в авторській редакції. 
Матеріали зверстано з електронних носіїв, наданих авторами публікацій.
Відповідальність за зміст статей та матеріалів несуть автори публікацій.

____________________________________________________________________
КЗ СОІППО 
м.Суми, вул. Римського-Корсакова, 5. 
Тел.: +38(0542) 33-40-67